Центр політичних досліджень філософського факультету
Львівського національного університету імені Івана Франка
Інститут соціогуманітарних проблем людини
Західного наукового центру НАН України і МОН України
Управління внутрішньої політики 
Львівської обласної державної адміністрації

ПЕРСПЕКТИВИ ПОЛІТИЧНОЇ РЕФОРМИ 
В УКРАЇНІ
у контексті президентських виборів 2010 року

експертно-аналітичний звіт

Львів – 2010

Рекомендовано до друку Вченою радою філософського факультету 
Львівського національного університету імені Івана Франка, 

Авторський колектив:

Леся Балуцька
Наталія Мельникова
Анатолій Романюк
Юлія Сокирка
Любомир Скочиляс
Юрій Шведа
Ольга Шиманова
Віктор Зінчук

Рецензенти
Володимир Мельник, доктор філософських наук, професор, декан філософського факультету Львівського національного університету імені Івана Франка.
Микола Гетьманчук, доктор історичних наук, професор, завідувач кафедри філософії і політології Львівського державного університету внутрішніх справ.

Балуцька Л., Мельникова Н., Романюк А. та ін. Перспективи політичної реформи в Україні у контексті президентських виборів 2010 року. – Львів: ЦПД, 2010. –  132 с.

Видано за фінансової підтримки Управління внутрішньої політики Львівської обласної державної адміністрації

© Центр політичних досліджень
© Управління внутрішньої політики ЛОДА
ЗМІСТ
ПЕРЕДМОВА……………………………………………………….	4	

Розділ 1. КОНСТИТУЦІЙНА РЕФОРМА В УКРАЇНІ: ПЕРСПЕКТИВИ НА ТЛІ ВИБОРЧОГО ПРОЦЕСУ-2010…...	

6	
Оцінка експертами перспектив проведення конституційної реформи в Україні…………………………………………………	
6	
Конституційний процес в Україні: 
привид минулого та реалії сьогодення………………………….	
9	
Конституційний процес в Україні: історичний екскурс..	9	
Конституція України 1996 року. Закон про внесення змін до Конституції України (8.12.2004).........................................	
13	
Проекти конституційних змін сучасності...............................	20	

Розділ 2. АДМІНІСТРАТИВНА РЕФОРМА В УКРАЇНІ: ЕКСПЕРТНІ ОЦІНКИ ТА ПОЛІТИКО-ПРАВОВИЙ АНАЛІЗ……………………………………………………………...	

30	
Аналіз результатів експертного опитування стосовно 
адміністративно-територіальної реформи…………………...	
30	
Політико-правовий аналіз адміністративної 
реформи в Україні……………………………………………..	
32	

Розділ 3. ПРОБЛЕМАТИКА РЕФОРМУВАННЯ КОНСТИТУЦІЇ УКРАЇНИ У ЛЬВІВСЬКИХ ЗМІ…………….	

43	

Розділ 4.  ІНДИКАТОРИ ТА СТРАТЕГІЇ ДЕМОКРАТИЗАЦІЇ ПОЛІТИЧНОЇ СИСТЕМИ……………...	

82	

ДОДАТКИ…………………………………………………………..	
105	
Анкета експертного опитування щодо проведення конституційної реформи……………………………………...	
105	
Анкета експертного опитування щодо проведення адміністративної реформи…………………………………….	
108	
Список експертів………………………………………………	111	
Пояснювальна записка до проекту Закону України 
«Про внесення змін до Конституції України»........................	
112	
Основні засади адміністративно-територіальної 
реформи в Україні……………………………………………..	
127	

ПЕРЕДМОВА

Розвиток політичного процесу зумовлюється дією багатьох чинників. Серед них важливу роль відіграють своєрідні маркери – ключові питання, навколо яких відбувається взаємодія основних політичних акторів. Конституція, напрями її змін завжди відносились до числа визначальних питань – маркерів політичного процесу. 8 грудня 2004 р. Верховна Рада України пакетним голосуванням прийняла зміни і доповнення до Конституції на підставі Закону України №  2222-IV, за них проголосували 402 з 442 зареєстрованих депутатів. Власне в Законі про внесення змін до Конституції було передбачено суттєву корекцію форми правління в Україні, що досягалось шляхом перерозподілу владних повноважень між главою держави, урядом і парламентом. Реалізація цих положень на практиці призвела до низки політичних криз, які мають в тому числі інституційний формат. Для більшості суспільства, а не лише експертного середовища, зрозуміло, що прийняті зміни були частковими і не зуміли здійснити цілісну реформу системи владних відносин на інституційному рівні. Нажаль, українське суспільство є одночасно свідком і заручником часткових політичних реформ, хоча існує нагайна потреба у напрацюванні цілісного комплексу, який би погоджував в собі конструкції, що стосуються всіх сфер суспільства.
	Запропоноване увазі Читача видання включає в себе розгляд ряду проблем, які стосуються політичної реформи. Перш за все, ми звертаємо увагу на ситуацію з станом конституційної реформи у нашій державі. З цією метою ми послідовно розглядаємо в історичному контексті варіанти пропозицій щодо змін та доповнень основного закону. При цьому значна увага приділяється проекту Конституції підготовленого і внесеного Президентом України В.Ющенко, положення якого стали головною темою щорічного послання Президента про внутрішнє та зовнішнє становище України, з яким Віктор Ющенко виступив 31 березня 2009 року в українському Парламенті. Власне цей проект отримав позитивну оцінку Венеціанської комісії і на думку багатьох експертів міг би стати основою для конституційної реформи. 
У виданні ми також звертаємось до перспектив адміністративної реформи в Україні. Про необхідність підготовки і проведення цієї реформи говориться уже досить довго. Ідеологія і зміст цієї реформи не можуть розглядатись автономно поза контекстом конституційних та інших політичних змін. 
Досвід обговорення існуючих варіантів змін та доповнень Конституції і адміністративної реформи свідчить про наявність значних відмінностей в українському політикумі. Ми свідомі, що публічно проголошені політичними лідерами та партіями/блоками  позиції щодо конституційної та адміністративної реформ зумовлюються логікою політичного протистояння та завданнями/перспективами президентської і можливо парламентської виборчої кампанії. Тому, ми подаємо щодо однієї та іншої реформи результати опитування експертів з Львівської області. Вважаємо, що це допоможе ширше побачити проблеми, які піднімаються цими реформами. Цій же меті має слугувати і аналіз публікацій низки провідних ЗМІ у Львівській області щодо питань конституційної реформи.
Окреме місце у виданні займає матеріал присвячений характеристиці поглядів відомого фінського дослідника процесів демократизації Тату Ванханена щодо стратегії демократизації політичної системи. Цей дослідник відомий в світовій політичній науці, як один з піонерів розробки і впровадження індикаторів виміру демократії. Ми вважаємо, що оцінки існуючого стану політичного простору України та можливих змін не повинні базуватись на підставі «приватних» інтересів основних політичних гравців. Безумовно, вони так само мають право на своє місце, але не повинні бути монопольними. Альтернативою, перевіреною практикою багатьох демократичних країн, виступають політично нейтральні індикатори. Їхня «споживча» вартість може бути оцінена самостійно кожним Читачем.
Сподіваємось, що дане видання буде цікавим для Всіх, хто цікавиться перспективами політичних змін в Україні в напрямі формування консолідованої демократії.

Розділ 1. КОНСТИТУЦІЙНА РЕФОРМА В УКРАЇНІ: ПЕРСПЕКТИВИ НА ТЛІ ВИБОРЧОГО ПРОЦЕСУ-2010

ОЦІНКА ЕКСПЕРТАМИ ПЕРСПЕКТИВ ПРОВЕДЕННЯ КОНСТИТУЦІЙНОЇ РЕФОРМИ В УКРАЇНІ

	В межах експертного дослідження були опитані 42 експерти та відповідальні працівники місцевого самоврядування і державних адміністрацій у Львівській області.
Більшість, від числа опитаних, висловились щодо необхідності проведення конституційної реформи (57,1 %), коливання щодо актуальності її проведення властиві 26,2 % і 14, 3 % висловились проти її проведення.
Абсолютна більшість респондентів (71,4 %) заявили, що вони ознайомились із варіантом змін та доповнень до Конституції, які були розроблені і запропоновані Президентом України  В.Ющенко. Одночасно 80,1 % негативно оцінили результати змін до Конституції, які було прийнято 8 грудня 2004 року. Що дозволяє припустити детермінованість необхідності проведення конституційних змін критичним сприйняттям результатів попередньо прийнятих змін до Конституції, які значною мірою сприяли виникненню перманентних політичних криз. В той же час лише 23,8 % опитаних вважають, що конституційна реформа буде здатна подолати політичну кризу. Більшість з опитаних 61,9 % переконані, що конституційна реформа буде здатна це зробити лише частково, а 11,9 % взагалі відкидають таку її здатність. Причин таких результатів може бути декілька. По-перше, можна припустити, що проекти змін, на думку експертів, є недосконалими і не охоплюють своїми регуляторними механізмами всіх проблемних явищ. По-друге, практичний досвід свідчить, що норми можуть бути дуже добрими, але їхня реалізація, практичне втілення відбувається за формулою «думали як краще, а вийшло – як завжди». Тобто, відбувається усвідомлення, що для подолання політичних криз недостатньо лише запропонувати і прийняти певні зміни до Основного закону. 
Опосередковане підтвердження цих наших припущень ми знаходимо через аналіз ставлення експертів до пропозицій, які містяться у проекті Конституції, запропонованому Президентом України. Абсолютна більшість (88,1 %) виступають за всенародні вибори глави держави. Подібно (69 %) підтримують вимогу реформи системи судоустрою та правоохоронної системи. Також значний рівень підтримки (57,1 %) виявлено щодо відмови від інституту імперативного мандату для депутатів та висловлено щодо необхідності зміни виборчого законодавства і запровадженню відкритих списків. Натомість, одне з принципових нововведень з числа запропонованих Президентом В.Ющенко – ідея двопалатного парламенту, схвалили лише 14,3 % опитаних. Також негативно експерти поставились до пропозиції відмови від формальних вимог формування коаліції в парламенті – лише 28,6 % повністю підтримують цю ідею.
Стосовно можливих очікувань від реалізації ідеї двопалатного парламенту: 50,% вважають, що двопалатний парламент ускладнить законодавчий процес без покращення якості законодавчих актів; значна також частка опитаних (42,9%) сумніваються у тому, що двопалатний парламент здатен об’єднати країну в силу залучення кадрового потенціалу регіонів та відкриє новий шлях для оновлення політичної еліти.
Фактично поділились погляди експертів і щодо пропозиції введення до складу верхньої палати парламенту колишніх президентів країни. На наш погляд, відсутність підтримки цих пропозицій можна пояснити наступним чином – громадськість, в тому числі і експертна, має бути підготовлена до нових пропозицій, вони мають бути вмотивовані. Коли ж всіх «ставлять перед фактом», тоді буде переважати пересторога, підозри та побоювання прихованого контексту/інтересів. 
Дане пояснення може бути застосоване і ще до однієї пропозиції – права громадян на «народну ініціативу». Подібне право існує в багатьох європейських країнах і активно використовується громадянами. В цьому випадку оцінки експертів поділились стосовно як позитивного, так і негативного сприйняття можливих мотивацій: чи сприятиме посиленню політичної активності громадян через безпосереднє залучення до законодавчого процесу; як варіант оптимального способу наблизити законодавчу владу та її діяльність до першочергових потреб громадян. Поділились погляди експертів і щодо трактування цієї пропозиції як формальної норми проекту, прописаної для демонстрації показової відданості засадам народовладдя.
Результати опитування свідчать, що немає одностайності серед експертів і щодо визначення способу прийняття можливих змін до Конституції України. Так, відносна більшість експертів (40,5%) вважають, що це має відбуватись з допомогою Конституційної асамблеї, 38% - припускають, що слід застосувати загальнонаціональний референдум і лише 16,7 % погоджуються, що прийняття змін/нової конституції може бути віднесено до компетенції національного парламенту.
Здоровий скепсис простежується у відносної більшості експертів (57,1 %) і щодо здатності норми виборності суддів подолати корупцію в суддівських лавах. Позитивно цю норму оцінюють лише 14,3 % опитаних, а негативно 26,2 %.
Загальним підсумком результатів опитування може слугувати наступне: по-перше, більшість експертів усвідомлюють необхідність проведення конституційних змін; по-друге, вони скептично ставляться до оприлюднених пропозицій. Це, на нашу думку, зумовлено високим рівнем недовіри до заяв, пропозицій, які виголошують вищі представники політичної влади в Україні. Протягом періоду незалежності, особливо під час виборчих кампаній, політичні лідери активно озвучували численні пропозиції реформ, програм змін країни. Однак, вони залишались не виконаними, навіть за умов приходу до влади тих, хто такі проекти пропонував. Тому, проведення конституційної реформи іманентно буде передбачати проведення дій, спрямованих на відновлення довіри громадян до інститутів влади і політичних лідерів, які будуть уособлювати ці зміни.

КОНСТИТУЦІЙНИЙ ПРОЦЕС В УКРАЇНІ: 
ПРИВИД МИНУЛОГО ТА РЕАЛІЇ СЬОГОДЕННЯ

1.	Конституційний процес в Україні: історичний екскурс

Стаття 161 чинної Конституції України проголошує День прийняття Конституції України держаним святом. Цього року 28 червня наша держава відзначила 13-ту річницю своєї Конституції. 13 – дещо символічна цифра, в якій можна вбачати містичний підтекст. Підтвердженням цьому якраз і є широке обговорення змін до Основного Закону, яке розгорнулося саме в 2009 році. Над новою редакцією Конституції України працювали представники чи не всіх політичних сил. Справді, увійти в історію свої держави як батько (матір) Конституції – справа доволі таки виграшна. Відтак, на ринку конституційних проектів точиться конкурентна боротьба за звання найкращого законодавця. 
Час, звичайно покаже як в подальшому складеться доля Конституції України, які нововведення та зміни будуть в неї впроваджені, що ляже в її основу – владні апетити політичних лідерів чи об’єктивна необхідність ефективного законодавства. Чий все ж таки законопроект стане вирішальним для подальшої долі України та її народу. І чи справдиться символічне віяння саме 13-ої річниці української Конституції, або ж процес прийняття нової редакції Основного Закону відтермінуєтся на невизначений період.  
Так чи інакше, історія конституційного процесу в Україні має глибоке коріння і розпочинається ще з Київської Русі. Адже в знаменитій «Руській Правді»  (кодифікований збірник стародавнього руського права, сукупність законів і правил поведінки та незамінне джерело для дослідження середньовічної історії права та суспільних відносин) вбачають прототип сучасної Конституції України. 
Не можна не згадати героїчних козацьких часів. Демократичний принцип, як необхідна умова утвердження демократичного ладу з його основними критеріями свободи, рівності, братерства, справедливості та власності з більшою чи меншою силою, однак проявляється в усіх вузлових етапах української історії. Демократія як універсальна цінність та неодмінний ідеал вперше в історії України знаходить своє юридичне закріплення в «Угоді й Конституції прав і свобод Війська Запорізького» укладеній 16 квітня 1710 року між гетьманом Пилипом Орликом і козацькою старшиною та запорожцями. 
«Угода й Конституція» (часом звучить як «Пакти й Конституція прав і вольностей Війська Запорозького») мала за основну мету запобігання остаточному зруйнуванню основних прав та свобод козаків. Згідно з конституцією передбачалася виборність вищої влади в Україні.  Створювався так званий козацький парламент – Генеральна рада, який би обмежував гетьманські права за посередництвом генеральської старшини, яка мала брати  участь в управлінні. Своєрідний механізм стримування і противаг було закладено в основних пунктах Конституції. Вносилося застереження щодо висловлення критики на адресу гетьмана та уряду. Подібна справа мала розглядатися військовим чи генеральним судом. На самого ж гетьмана накладалися зобов’язання перед козаками і селянами, яких він мав обороняти перед утисками старшини.
 	«Пакти й Конституція» П. Орлика так і не були реалізовані на практиці, однак в історії залишили слід як перша європейська Конституція демократичного суспільства.  Цей документ юридично затверджує постанови на яких ґрунтується державно-політичний устрій України. 
Далі, просуваючись історичною перспективою, наближаємось до конституційних процесів вже ХХ ст., а саме  до Конституції УНР. 
Конституція Української Народної Республіки (Статут про державний устрій, права і вільності УНР) – Основний Закон УНР прийнятий Центральною Радою 29 квітня 1918 року одночасно з  обранням Михайла Грушевського Президентом України. 
Конституція УНР складається з 83 статей, об’єднаних у 8 розділів:
Розділ I. Загальні постанови.
Розділ II. Права громадян України.
Розділ III. Органи влади Української Народної Республіки.
Розділ IV. Всенародні Збори Української Народної Республіки.
Розділ V. Про Раду Народних Міністрів Української Народної Республіки.
Розділ VI. Суд Української Народної Республіки.
Розділ VII. Національні союзи.
Розділ VIII. Про часове припинення громадянських свобід.
Властиво, що структура Конституції УНР 1918 p. вповні відповідала конституційним стандартам, які сьогодні визнаються міжнародною юридичною спільнотою. В документі проголошувався державний суверенітет України, незалежність, самостійність, територіальна цілісність, національно-персональна автономія. Широкі права надавалися місцевому самоврядуванню. Чільне місце в Конституції займав другий розділ, що стосувався прав громадян України: заборона  подвійного громадянства, врівноваження прав та обов'язків жінок і чоловіків. 
В Конституції проголошувався розподіл влади. Згідно з таким принципом законодавчою владою визнавалися необхідні до створення  Всенародні Збори,  Рада Народних Міністрів відповідно виконувала виконавчу функцію. Судовою гілкою мав бути Генеральний Суд УНР. «Всенародні Збори вибираються загальним, рівним, безпосереднім, тайним і пропорціональним голосуванням всіх, хто користується громадянськими і політичними правами на Україні і в них судово не обмежений. (Ст. 27, Розділ IV). Рада Народніх Міністрів дістає свою повновласть від Всенародніх Зборів і тільки перед ними відповідає.(Ст. 51. Розділ V). Суд в УНР одбувається іменем її. Поступовання в суді має бути прилюдне і устне. Судова власть в рамках цівільного, карного і адміністраційного законодавства здійснюється виключно судовими установами. (Ст. 60 – 62, Розділ VI)». 
Як і попередня, Конституція УНР 1918 року не набула чинності, адже відомий історичний факт, що через пару годин після її прийняття Центральна Рада перестала існувати. Разом із цим було завершено черговий етап розвитку конституційного процесу в Україні. 
Варто побіжно згадати й інші конституції вже Радянської України. Конституція УРСР 1919 року – одна з українських конституцій, що була затверджена на Всеукраїнському з’їзді Рад 10 березня 1919 року та в остаточній редакції прийнята через чотири дні 14 березня Всеукраїнським Центральним Виконавчим Комітетом –  повторення Конституції Російської Федерації 1918 року. УСРР визначалася загальними положенням Конституції як диктатура пролетаріату та найбіднішого селянства (експлуатованих) над поміщиками та капіталістами – буржуазією (експлуататорами). Влада трудящих мала здійснюватися за допомогою робітничих Рад, селян та депутатів-червоноармійців.
В Конституції заявлялося також  «про свою повну солідарність з існуючими радянськими республіками і про своє рішення вступити з ними у найтісніше політичне об'єднання для спільної боротьби за торжество світової комуністичної революції». 
У зв’язку із створенням у 1922 році СРСР і прийняттям у 1924 році відповідної Конституції до Основного Закону УСРР 1919 року було внесено зміни, загалом  пов'язані із розподілом компетенції.
Конституція Української РСР 1929 р. оформилася відповідно до змін в державній розбудові, в політико-економічній  сфері  УРСР, які відбулися в період з 1919 по 1929 рр. Конституція 1929 р., разом з усіма раніше прийнятими радянськими конституціями, створена в однакових історичних умовах:  переходу від капіталізму до соціалізму. ЇЇ основний зміст так само становить диктатура пролетаріату і визнання республіки Рад як державну форму цієї диктатури.
На цьому Конституційний процес в Україні не завершено. У 1936 році було прийнято так звану «сталінську Конституцію». «У новій, сталінській Конституції СРСР 1936 року і похідній від неї Конституції УРСР 1937 року проголошувався перехід до прямих, рівних і таємних виборів. Перше покоління радянських людей ще пам’ятало такі вибори до Установчих зборів у 1917 році. Із виборами до Верховної Ради СРСР (грудень 1937 року) та Верховної Ради УРСР (червень 1938 року) збігається сплеск політичних репресій, який з легкої руки англійського історика Роберта Конквеста дістав назву Великого терору. Терор породжував страх, а страх забезпечував прогнозований результат навіть при дотриманні демократичної формули виборів». 
З відповідними змінами Конституція діяла до 1978 року. Її основні положення закріплювали державний та суспільний устрій, вищі державні органи, організацію прокуратури та судових органів, основні права та обов’язки громадян.  Власне останні три пункти – в основному димова завіса, адже в умовах масових політичних репресій, беззаконня та розправ навряд чи можна було хоча б частково говорити про дотримання та захист основних прав людини та громадянина, а також про основні засади й принципи діяльності судових та прокурорських органів, декларованих Конституцією. Це однаковою мірою стосувалося й інших статей Основного Закону.
І, нарешті, остання з конституцій, що діяла до прийняття нині чинної Конституції України 1996 року – Конституція УРСР 1978 року, ухвалена на позачерговій сьомій сесії Верховної Ради Української РСР 20 квітня 1978 р. «За Конституцією Українська РСР формально визнавалася суверенною радянською соціалістичною державою (ст. 68), але об’єднаною у єдину союзну багатонаціональну державу. Зазначалось також, що Українська РСР зберігає за собою право вільного виходу з СРСР (с. 69), але не було передбачено механізму такого виходу, що також свідчило про формальний характер проголошеного суверенітету… Конституція закріплювала керівну роль КПРС у житті суспільства і держави (ст. 6), не передбачала багатопартійності і політичного плюралізму».
Конституція  УРСР 1978 року відповідала політико-економічному розвиткові республіки. Тодішня командно-адміністративна система висувала певні ідеали, шаблони, «в ногу» з якими і мусила йти прийнята в цей час Конституція. Основні її положення частково відображали основні демократичні постулати.
Вище вказані Конституції Радянської України становили ідеологічний базис, позаяк розроблялися у відповідних відділах ЦК КПРС. Це були виключно  політичні документи, а не правові. Якщо зважити також і на статус недодержави, якою на той час була Україна, за означенням науковців, вказані конституційні акти  хіба що з пересторогою можна зарахувати до Основних Законів країни.

2.	Конституція України 1996 року. Закон про внесення змін до Конституції України (8.12.2004)

Період кінця 1980-х – початку 1990-х років для політичного життя України був характерний помітним наростанням національно-визвольних рухів, пожвавленням політичної та громадської активності. Посилюється боротьба за національне відродження. В країні створюються безліч громадсько-політичних організацій, що пришвидшують демократичні процеси в суспільстві. Тривку демократичну державу  можна було створити тільки на фундаментальних конституційних засадах. 
Конституційний процес в Україні тривав досить довго і був започаткований Декларацією про державний суверенітет, а також створенням Комісії по розробці нової Конституції України (24 жовтня 1990 року). Власне у доробку даної Комісії – три проекти Конституції, які почергово доопрацьовувалися і видозмінювалися. Так, 19 червня 1991 року Верховною Радою України було схвалено нову концепцію Основного Закону, відповідно до якого 30 червня 1992 року Комісією було винесено на розгляд ВР перший проект або «Проект – 1» Конституції. В його основі лежала сильна президентська влада, яка разом з Кабінетом Міністрів очолювала виконавчу гілку. Двопалатні національні Збори, що мали складатися з Ради депутатів і Ради послів, передбачалося, здійснюватимуть законодавчу владу. Європейська комісія «За демократію і право» удобрила даний законопроект, проте у Верховній Раді України його не сприйняли. 
Необхідні були доопрацювання, після яких восени 1993 року народився «Проект – 2». Згідно з його положеннями, повноваження Президента у сфері виконавчої влади звужувалися, натомість уся сфера виконавчої компетенції  передавалася Кабінету Міністрів. Зберігався однопалатний парламент, а державне правління набирало рис парламентської республіки. 
Незадовго опісля, 26 жовтня цього ж року доопрацьований конституційний  «Проект – 2» трансформується у «Проект – 3» і опубліковується. Власне цей останній проект враховував результати всенародного обговорення, а також був на високому рівні оцінений як в Україні так і в міжнародному співтоваристві. Та попри такі схвальні відгуки – не був винесений на пленарне засідання Верховної Ради: в державі наростала політична криза, яка призвела до одночасного проведення дострокових парламентських та президентських виборів. 
Конституційний процес набув колишньої ваги лише в листопаді 1994 року. Тоді ж «під час головування новообраного Президента України Л. Кучми та Голови Верховної Ради України О. Мороза на паритетних засадах була сформована нова Конституційна комісія, до складу якої увійшло 15 народних депутатів, 15 осіб, призначених Президентом, голова Конституційного суду, Вищого Арбітражного суду і генеральної прокуратури та представник Верховної ради автономної республіки Крим. Конституційна комісія приступила до роботи, взявши за основу проект Конституції від 26 жовтня 1993 р. Але було зрозуміло, що сподіватися на прийняття Конституції ближчим часом, враховуючи неструктурованість нового складу парламенту, було марно». 
Предтечею української Конституції можна було вважати проект закону «Про систему державної влади та місцеве самоврядування в Україні», згідно з яким Президент отримував значні важелі впливу у трьох основних гілках влади. Спрощувалася процедура розпуску парламенту. Зрозуміло, що значна частина народних депутатів не сприйняла таких нововведень. Після політичної, в країні назріла конституційна криза. 
Компромісне рішення між Президентом і ВР було прийнято 8 червня 1995 року, під час укладення Конституційного договору «Про основні засади організації та функціонування державної влади та місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України». В умовах назрілої політичної ситуації критикований багатьма договір, однак став каталізатором конституційного процесу, адже сприяв уникненню силового методу розв’язання конфлікту між Главою держави та законодавчим органом влади – Парламентом. Окрім цього в ньому зазначався конкретний термін прийняття нової Конституції (впродовж року), відтак, основні положення договору мали шанс бути перевіреними на практиці.
Піврічна робота Комісії над проектом Основного Закону увінчалася успіхом, коли 20 березня 1996 року його було представлено на спеціальному засіданні Верховної Ради. Чотири місяці проект Конституції вдосконалювали. Не уникнули розбіжностей у поглядах щодо питань організації державної влади, державної символіки, мови, а також форм власності й статусу Криму. Попри тривалі перемовини, суперечності, довкола положень проекту, дискусії та серйозні розбіжні у поглядах парламентарів та Президента, 28 червня 1996 року п’ятою сесією Верховної Ради була прийнята нова Конституції України. Таким чином, на ефективній та оптимістичній ноті було завершено тривалий Конституційний проект в нашій державі. В основі Конституції було задекларовано правову та соціальну демократію як основну цінність, політико-юридичний ідеал, до втілення якого прагне ціле українське суспільство, народ і нація.
Одним з найважливіших питань в Конституції України, окрім гарантій прав і свобод людини, поставала проблеми визначення та розподілу повноважень державних органів та розподіл компетенції між центром та регіонами. На той час перемогла «дружба» – від ідей жорсткого президентського авторитаризму та «країни Рад» було здійснено компромісний перехід до президентсько-парламентської форми правління. 
Власне, на відміну від ряду європейських країн, у яких змішана форма правління (президентсько-парламентська чи парламентсько-президентська) не вказує на домінування компетенції того державного органу, ім’я якого стоїть першим,  у даному випадку  з Конституцією України та визначеною в ній формою державного врядування, якраз президент країни мав домінуючі повноваження у сфері виконавчої влади, а отже – наявність інституту сильної президентської влади (таке розрізнення трактується політичною наукою, натомість в юридичній – термін «змішана республіка» так і залишається без конкретного наповнення).
 Із внесенням змін до Конституції України, а саме із прийняттям Закону про таке внесення (8 грудня 2004 року) Україна з президентсько-парламентської перетворюється у парламентсько-президентську республіку із відповідним домінуванням інституту парламентаризму в системі державної влади. Тоді ж, здавалося б, незаплановано було порушено усталений демократичний принцип балансу владних гілок. Система стримувань і противаг суттєво похитнулися в бік саме виконавчої гілки, чи не усю повноту влади якої зосереджував у своїх руках Кабінет Міністрів. 
«Конституція 1996 року, формально визначивши Президента України як Главу держави (ч. 1 ст. 102), водночас наділила його обсягом повноважень, що властивий далеко не кожному главі виконавчої влади в зарубіжних державах. Передусім ідеться про дискреційні (здійснювані на власний розсуд) повноваження приймати рішення про відставку Прем'єр-міністра України, що мало наслідком відставку уряду в цілому; припиняти повноваження членів Кабінету Міністрів України, керівників інших центральних органів виконавчої влади, голів місцевих державних адміністрацій; скасовувати акти Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, голів місцевих державних адміністрацій… Відтак, на практиці виникла модель формування й функціонування виконавчої влади, у якій чільна роль належала саме Президенту України». 
Згідно з Конституційною реформою, реалізованою 8 грудня 2004 р.  значна частина повноважень Президента України у сфері виконавчої влади була передана Прем’єр-міністру. Активні прибічники конституційних змін, основне завдання політичної реформи вбачали в необхідності забезпечення участі Парламенту в формуванні Уряду: останній має бути похідним від парламентської більшості. Таким чином відбувається формальне розширення впливу Парламенту на формування Уряду, і на його діяльність, відтак, посилення статусу Парламенту. Але цього виявилося недостатньо. Необхідно було також посилювати роль Уряду.
 «Відомо,  що Основний Закон України в частині формування Уряду дуже схожий на Конституцію Французької Республіки. Формально визначено, що Прем’єр-міністра призначає президент за згодою парламенту, а інших членів уряду глава держави призначає за поданням керівника уряду.  Реально це не перешкоджає главі держави (більше того, політична культура зобов’язує) орієнтуватися на склад (структуру) парламенту, аби забезпечити отримання згоди парламенту на призначення Прем’єр-міністра. Тобто, залежно від того, наскільки сильною є парламентська більшість, реальний пріоритет у формуванні уряду та його підконтрольності належить або парламенту (якщо парламентська більшість дійсно сильна), або президенту (якщо такої більшості не існує). Великим позитивом цієї моделі є те, що держава має можливість уникати парламентсько-урядових криз, коли суспільство структуроване настільки, що в результаті парламентських виборів неможливо легко і швидко забезпечити формування уряду. Тому вкотре мусимо наголосити, що Конституція України є гнучкою і дозволяє залежно від політичної ситуації в суспільстві використовувати президентсько-парламентську чи парламентсько-президентську модель формування Уряду».
Однак і висловлювання політичних діячів та подекуди й аналітиків з приводу того, що згідно із внесеними змінами до Конституції статус Глави держави перейшов в положення «британської королеви» не має належного обґрунтування, позаяк вплив Президента на діяльність виконавчої влади зберігся, і до певної міри зріс. Це, в першу чергу пов’язано з інститутом контрасигнації. Якщо до внесених змін найважливіші акти Глави держави підлягали контрасигнації, то із прийняттям відповідного закону тільки деякі його акти мали  візуватися  Прем'єр-міністром України та відповідальним за виконання акту  міністром, тобто контрасигнуватися.
«Акти Президента України, видані в межах повноважень, передбачених пунктами 3, 4, 5, 8, 10, 14, 15, 17, 18, 21, 22, 23, 24 цієї статті, скріплюються підписами Прем’єр-міністра України і міністра, відповідального за акт та його виконання».  (Ст. 106 Конституції України 1996 р.).
«Акти Президента України, видані в межах повноважень, передбачених пунктами 5, 18, 21, 23 цієї статті скріплюються підписами Прем’єр-міністра України і міністра, відповідального за акт та його виконання». (Нова редакція 106 ст. КУ, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Конституції України»). Зазначені пункти регулюють призначення та звільнення глав дипломатичних представництв України, щодо Ради національної безпеки і оборони, введення надзвичайного стану, утворення різних судів. 
Окрім цього, в повноваженнях Президента залишалася можливість блокувати роботу Кабінету Міністрів України і Парламенту, посередництвом права вето, щодо законів, ініційованих Урядом України, чи, призупиняючи акти Кабміну. 
Таким чином, із внесенням змін до Конституції України у 2004 році «двоголовість» виконавчої влади в Україні не було подолано Не було також досягнуто розмежування політичної відповідальності між Главою держави та Урядом. Більше того, навпаки, відбулася відчутна втрата балансу між гілками влади. 
 «Сьогодні ми маємо Конституцію розбалансованої влади, яка стала новим прикриттям для розхитування маятники розподілу повноважень. Замість диктатора Президента ми отримали диктатора Прем’єр-міністра та підпорядкований йому парламент. В ідеалі ж в трикутнику «Президент -Прем'єр-міністр - Верховна Рада» функції мають бути розподілені так, щоб не було потреби перетягування канату між центрами впливу. Однак ті, хто наполягає на необхідності нової Конституції, не усвідомлюють можливої шкоди від втрати демократичних надбань старого Основного Закону. Нам потрібна не нова Конституція, а відмова від постійної війни між політичними лідерами. Головна проблема конституційних змін у їх невідповідності реаліям. Адже в якій мірі Конституція змінює суспільство, в такій мірі суспільство поважає Конституцію. На жаль, поваги до Конституції в Україні немає». 
Незважаючи на те, що у зв’язку з конституційними змінами український Парламент більш політично структурувався (до прикладу, відбулося зменшення переходів із фракції у фракцію), Верховна Рада України отримала також право призначення на посади та звільнення з посад значну частину членів Уряду, а Уряд, відповідно, –  керівників центральних органів виконавчої влади, окрім лише керівників міністерств, на законодавчому рівні відбулося закріплення статусу парламентської більшості, як політично привілейованої «касти». В силу ж відсутності законодавчого регулювання та демократичної традиції захисту, охорони та поваги прав меншості (відсутність в Україні Закону «Про опозицію») створено об’єктивні передумови неврахування думки меншості при формуванні політичних курсів внутрішньої та зовнішньої політики, інших важливих сфер суспільно-політичного життя. 
«Конституційна реформа 2004 року створила неефективну владну вертикаль в державі. Як зазначають правозахисники Всеволод Речицький та Євген Захаров, системним недоліком конституційної реформи є віднесення окремих міністрів до Кабінету Міністрів України (в сенсі їх призначення та фактичного підпорядкування) і до президента України, а решти – до Верховної Ради та прем’єр-міністра України. Внаслідок нового порядку призначень і підпорядкувань зовнішня та внутрішня політика України опиняються в різних руках. Автори конституційної реформи шукали стратегічного компромісу, але знайдений ними вихід виявився компромісом кон’юнктурних тактик. Така версія політичної реформи робить Україну не так парламентською республікою, як незручним правовим конгломератом, непослідовним у конституційному сенсі європейським політичним новоутворенням. Тому вже у 2005 році в більшості політиків виникла ідея ще раз переписати Конституцію. Цього разу кожен переписував під себе».

3.	Проекти конституційних змін сучасності

Станом на 2009 рік в Україні природнім чином назріла необхідність внесення нових поправок до Основного Закону держави. Подальше конституційне реформування набуло актуальності через ряд причин: по перше, серед політичних діячів поширена практика «різночитання» Конституції, коли в її зміст вкладаються вигідні в конкретний час положення тій чи іншій політичній силі. Таке «різножанрове» трактування Основного Закону не тільки не дає змоги використати правдивий потенціал чинної Конституції, але й значною мірою нівелює ряд її основоположних принципів, як таких, що можуть видозмінюватися, певним чином трансформуватися відповідно до потреб конкретного політичного діяча чи лідера. 
По друге, низка важливих статей, викладена в «Загальних положеннях» Конституції України, а також в інших розділах Основного Закону вповні або частково залишаються декларативними. Це, зокрема, стосується 1, 3, 6, 8, 11,19 ін. статей.
По третє, існує недоопрацювання в законодавчій сфері: неприйняття законів, необхідність яких передбачено Конституцією України. Це вже згадуваний закон «Про опозицію». А також, недосконалості окремих вже напрацьованих і прийнятих законопроектів: до прикладу Закон України «Про Рахункову палату» не в силі забезпечити ефективне виконання палатою контрольних функцій. 
Окрім цього, тривалий час не було ухвалено Закону «Про тимчасові слідчі комісії, спеціальну тимчасову слідчу комісію і тимчасові спеціальні комісії Верховної Ради України». Відповідний законопроект було прийнято 15 січня 2009 року. «Закон врегульовує повноваження Верховної Ради України щодо визначення статусу, порядку створення та діяльності тимчасових органів Верховної Ради України (відповідних слідчих комісій – Л. Б.) для проведення розслідування під час процедури усунення Президента України з поста в порядку імпічменту. Відповідно до закону, «підставами для утворення тимчасової слідчої комісії можуть бути повідомлення про порушення Конституції України, законів України органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими, службовими особами, керівниками підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об’єднань громадян стосовно питань, що становлять суспільний інтерес».
І по четверте, необхідність оптимізації функціонування та збалансування політичної системи в Україні, в силу її «розхристаності» та неврівноваженості, відповідно до внесених змін, а також у зв’язку із наростанням політичної кризи в державі та неможливістю окремих політичних гравців компромісним шляхом розв’язати різного роду суперечності, зупинитися на переділі повноважень, задовольнивши свої владні апетити, й назріла проблема чергового конституційного реформування. 
Потрібність внесення змін до Основного Закону якісним чином актуалізувалася напередодні завершення президентської каденції, і пов’язана з необхідністю чіткішого окреслення повноважень Глави держави. На думку президента Центру прикладних політичних досліджень «Пента» Володимира Фесенка: «треба подолати дуалізм виконавчої влади, її подвійну підпорядкованість Президенту і Уряду. Потрібна оптимізація виборчої системи. Врешті решт треба повертати політичний процес і державне управління у правове поле. Не можна постійно, як заманеться, маніпулювати нормами Конституції і законів, рішеннями судів. Це руйнує і систему влади і державу. Тому нова політична реформа практично неминуча. Треба виправити помилки реформи 2004 року і не наробити нових помилок».
В Україні об’єктивно постала потреба збереження принципу рівності, в розумінні ефективного (рівноважного) балансування повноважень між гілками влади. Відтак, внесення змін до Конституції України на теперішньому етапі необхідне, адже якраз здатне врегулювати конфлікти щодо розподілу функцій та сфер впливу між конкретними політичними гравцями. «Розподіл влади є найкращим рішенням, але запровадження цього принципу може мати різний вплив залежно від політичного вибору влади. Існують два різні розподіли влади: вертикальний (між законодавчою, виконавчою та судовою гілками) та горизонтальний (між державою та органами місцевого самоврядування). Дуже важливо запровадити обидва, адже за умов відсутності горизонтального розподіли, підтриманий парламентом уряд загрожує концентрацією всіх важелів впливу в руках виконавчої влади».
Для того, щоб сьогоднішні ініціатори та безпосередні претенденти на звання творця конституційних змін не керувалися виключно корисливими мотивами, а саме так зазвичай і відбувається, слід за розробку відповідного проекту змін взятися спільними зусиллями, а не мудрувати поодинці. Тільки на основі злагоди та досягнення порозумінь між основними політичними силами можна дійти до вирішення важливого для української держави питання – прийняття нової редакції Основного Закону. Але, коли б українські діячі могли й уміли домовлятися, ймовірно б сьогодні не виникла потреба редагувати Конституцію. 
Конституційну небайдужість, окрім основних політичних гравців, так званих «нападників», почали проявляти й на «лаві запасних». Так, свій проект Конституції напрацювала партія «Свобода» (лідер Олег Тягнибок). Народний депутат Анатолій Гриценко також може похвалитися власним проектом змін. На сьогодні, вказані політичні діячі претендують на статус «нової генерації». Отже і проекти їхніх конституцій мали б бути багатообіцяючими. Та на політичному полі конкурентна боротьба за першість куди запекліша.
Існують ще «збірні» проекти Комуністичної партії, де пропонується радикальна модель парламентської республіки і скасування посади Президента. 
Попри це, на сьогодні маємо два чи не найбільш реалістичні проекти змін до української Конституції (з огляду на їх достатній експертний аналіз та відносну позиційність для ключових політичних акторів). Перший, внесений на розгляд Верховної Ради і вже схвалений Венеціанською комісією (Європейською комісією за демократію через право) – проект Конституції чинного Президента України Віктора Ющенка. Другий – творіння рук без п’яти хвилин нової парламентської більшості Партії Регіонів та Блоку Юлії Тимошенко. 
Так, на початку червня 2009 року в українському Парламенті склалися передумови до перекроєння його складу. Колишні політичні та ідеологічні супротивники й опоненти Партія регіонів та Блок Юлії Тимошенко вели перемовини щодо створення широкої коаліції з метою одноголосного внесення змін до Конституції та прийняття відповідного законопроекту. Коаліції однак, в силу різних, переважно амбіційних причин так і не судилося бути створеній. Та її плодом став проект Конституції України, розроблений спільною групою представників ПР та БЮТ. 
В проекті йдеться про обрання Президента в Парламенті: процедура відбувається шляхом таємного голосування, термін повноважень Глави держави не змінюється – п’ять років. Обраним вважається кандидат, якого підтримають дві третини депутатів від конституційної більшості складу Верховної Ради. Таким чином, Україна з парламентсько-президентської перетворюється в парламентську республіку.
Поміж іншим, проект Конституції регулює проведення парламентських виборів: за пропорційною системою у два тури. При цьому, в другому турі не буде необхідності, якщо одна з партій набере в першому турі кількість голосів, яка забезпечуватиме їй більшість мандатів у парламенті. 
Чільне місце у проекті змін посідають «питання ліквідації президентської вертикалі, яка складається з голів обласних та районних державних адміністрацій, що призначаються особисто указам президента України. Ця ситуація справді значно ускладнювала й ускладнює розподіл реальних повноважень між органами місцевого самоврядування (радами і їх виконкомами) та главами держадміністрацій, у багатьох випадках призводить до дублювання функцій та непомірного росту чиновницького апарату на місцях. Відтак, адміністрації залишаються, тільки перепідпорядковуються тепер Кабінету міністрів». 
Президентська вертикаль трансформується у прем’єрську. Народ же втрачає можливість обирати Президента, тобто скасовується, як таке, право вибору. До 2014 року «горе-коаліціянти» прагнуть продовжити повноваження нинішнього складу Парламенту, а згідно із запропонованою системою виборів, через п’ять років до Парламенту мала би потрапити та партія, яка у першому турі зможе отримати відносну більшість голосів. Отримавши відносну, по-суті отримує абсолютну, адже другий тур тоді проводити без потреби. Відтак, мова тут вже йде навіть не про двопартійність. Зміни також передбачаюся і щодо судової системи: запровадження прямих виборів суддів місцевих судів.
Отже разом із переходом до парламентської республіки за внесеними змінами даного проекту Україна одночасно перейде мало не до авторитарної моделі врядування, де всі рішення прийматимуться з центру, одноособово, представниками єдиної домінуючої партії. Про політичний плюралізм та принцип стримування і противаг можна забути. Демократичні цінності також залишаються лише писаними правилами. 
Що ж до іншого, президентського законопроекту, то ухвалення нової Конституції стало головною темою щорічного послання Президента про внутрішнє та зовнішнє становище України, з яким Віктор Ющенко виступив 31 березня 2009 року в українському Парламенті. Проект нової Конституції Президент одразу  передав на розгляд ВР, вимагаючи невідкладності.  
На думку Президента, в Україні потрібне докорінне реформування публічної влади. Насамперед це стосується зміни виборчого законодавства, реформа якого передбачає запровадження відкритих списків на виборах до Верховної Ради України. Водночас депутати місцевих рад мають обиратися за мажоритарною системою. 
Президент Ющенко також  запропонував запровадити двопалатний парламент – Національні Збори України й одночасно зменшити кількість депутатів. Палата депутатів, як нижня палата парламенту, повинна обиратися за відкритими виборчими списками і складатися з трьохсот народних депутатів, термін повноважень яких становитиме 4 роки. Відтак, нижня палата, крім законодавчих функцій, несе відповідальність за формування уряду та контролює його діяльністю. Ухвалення рішень про недовіру уряду та відставку прем’єр-міністра та інших членів Кабміну також у віданні Національних Зборів. Розпуск нижньої палати парламенту з наступним проведенням дострокових виборів до неї  є наслідком нездатності палати призначити Уряд та проголосувати урядову програму. Тобто, Парламент, у випадку розвитку такого сценарію, продовжує бути дієздатним, позаяк розпуск стосується суто нижньої палати.
Верхня палата українського парламенту – Сенат  має обиратися строком на 6 років прямими виборами за мажоритарною системою, по 3 сенатора від кожної області. Оновлення третини складу обраних сенаторів відбувається кожні два роки. До складу Сенату також входять колишні Президенти України, крім тих, які усунуті з посади в порядку імпічменту. 
Чи не найбільшій критиці з боку всіх «небайдужих» до проекту Конституції Віктора Ющенка було піддано якраз положення щодо колишніх президентів-сенаторів. Ющенку дорікали, за те, що цю норму  Конституції він зробив виключно для себе, і такого положення не має в жодній європейській країні (мовляв, до яких стандартів прагнемо?) Такі докори навряд чи можна назвати адекватними. До прикладу, в Італії діє інститут пожиттєвих сенаторів, куди входять колишні президенти республіки, а також високопосадовці, які доклалися до розквіту держави й чий досвід необхідний для подальшого її розвитку. Крім цього, забезпечення екс-президентів «теплим місцем» у верхній палаті зможе значною мірою полегшити відхід  колишніх глав держави від влади. З іншого боку, дана норма ймовірно таки буде кориснішою, коли поширюватиметься вже на «нових» президентів, тобто тих, які будуть обрані після 2010 року.
«Головна роль Сенату в державі стабілізуюча. Саме він стримує гілки влади від конфліктності й суперечок. В кожній редакції газети або журналу є так зване свіже око редактора. В парламенті цим «світлим оком» виступає Сенат. Він «шліфує» кожний нормативний акт, який вийшов зі стін нижньої палати, не допускаючи сумнівних, суперечливих або не підтверджених фінансово і кадрово норм. Завдяки цьому у Президента держави майже не виникає необхідності накладати вето на законопроект, який попередньо був оброблений Сенатом, а це, у свою чергу, знімає ймовірність конфлікту між Президентом і законодавчою владою. Крім того, Сенат забирає «хліб» й у Конституційного Суду. Рідко в якій країні, де існують дві палати, спостерігається такий масовий наплив подань до цієї інстанції, як у нас. Якщо ж у державі немає постійної тяганини і невизначеності з нормативними актами, то зменшуються і підстави для протистояння між гілками влади. У підсумку влада отримує більшу довіру та авторитет у населення. Тобто Сенат – це надзвичайно корисний інститут влади, ігнорування якого нічого доброго країні не приносить. Верхня палата у країні – це показник демократії, гарант законності та захищеності». 
У проекті Конституції Віктора Ющенка не передбачений імперативний мандат, згідно з яким народний депутат, обраний від політичної партії або блоку партій, повинен входити до складу депутатської фракції саме цієї політичної партії (чи блоку). 
Наголошується на конституційних  обмеження  обсягу недоторканності депутатів і сенаторів: народний депутат не може бути затриманий чи заарештований без згоди на те Палати депутатів, а сенатор – без згоди Сенату. Притягнення ж до кримінальної відповідальності здійснюється у загальному порядку і має наслідком припинення повноважень (депутата  чи сенатора).
«Пропозиції, які лунають зараз про перехід чи то до суто парламентської, чи президентської форми правління – це чергова спроба переформувати владу під когось або ж для когось. Я відкидаю будь-які прояви владного егоцентризму та намагань узурпації влади. Суспільство вимагає не сильної руки, як дехто думає, а влади закону і порядку» – заявив Президент. 
Отже, зрозуміло, що Віктор Ющенко проти послаблення посади Президента, однак висловлює готовність відмовитися від впливу на формування Уряду, при одночасному збереженні прямого загальнонаціонального представницького мандата Глави держави. Президент повинен взаємодіяти з верхньою палатою Парламенту і має гарантувати стабільність в країні, визначати пріоритети державної політики. Що ж до Кабміну, то він має отримати самостійність: якраз Уряд має відповідати за забезпечення внутрішньої та зовнішньої політики. Забезпечивши конституційними умовами формування уряду з одного джерела, Президент, таким чином, сподівається на подолання «дволикості» виконавчої влади.
 «Венеціанська комісія, чию думку Верховна Рада враховує під час розгляду кожного проекту конституційних змін, дала позитивну оцінку відповідному законопроекту президента Віктора Ющенка. Комісія зазначила, що документ загалом направлено на стабілізацію української політичної системи, європейські експерти не стали загострювати увагу на положеннях, у яких закладено подальше протистояння глави держави і представників виконавчої влади».  
Міністр юстиції України Микола Оніщук на брифінгу, присвяченому висновкам Венеціанської комісії щодо президентського проекту змін до Основного Закону розповів про ряд положень на яких, у своїх висновках зупинялася Венеціанська комісія. «Венеціанська комісія відзначила, що конституційний процес в Україні «рухається в правильному напрямку». Тобто, що проект змін до Конституції, внесений Президентом України на розгляд Верховної Ради, «не містив тих анахронічних компонентів чи елементів, які досить часто були присутні у варіантах, які надходили від України» на розгляд Венеціанської комісії. За словами міністра, у Венеціанській комісії зазначали, що це «кращий текст, який Венеціанська комісія отримувала на цей час від України». 
Окрім схвальних тверджень Венеціанська комісія зауважила й мінуси в конституційному проекті Президента України, зокрема, щодо спроби утвердження законопроекту в обхід Верховної Ради, спираючись виключно на підтримку всенародного Референдуму. Та попри те, незважаючи на інші прогалини й не доопрацювання, в цілому, проект Конституції Віктора Ющенка є прийнятним до втілення і характеризується міжнародною спільнотою та вітчизняними експертами як такий, що здатен стабілізувати політичну ситуацію в державі.
 Висновки комісії Ради Європи, хоч мають суто дорадчий голос, однак дуже важливі, адже оцінюють даний законопроект на відповідність  усталеним критеріям, стандартам європейського зразка. Окремі закиди на адресу чинного Президента, щодо створення проекту змін виключно «під себе» в принципі себе не виправдовують. Якщо такі зауваження в нинішніх умовах і є прийнятними, то в повні можуть стосуватися проекту Конституції запропонованого Партією Регіонів та БЮТом, адже низка положень для внесення змін до Основного Закону, запропоновані вказаними політичними силами говорять самі за себе, ілюструючи не надто скромні політичні наміри та амбіції своїх авторів-репрезентантів. 
Можна також передбачити, що якщо за основу нової редакції Конституції брати чийсь конкретний проект, то це може викликати хвилю протесту як збоку політичних гравців (адже чийсь «іменний» проект може стати «яблуком розбрату» між усіма бажаючими стати «батьками» Конституції) так і з боку громадськості. Відтак, в умовах нормального політичного процесу була би змога говорити про створення або Конституційної Асамблеї, яка б складалася з незалежних експертів, або Конституційної Комісії Верховної Ради. Остання, до прикладу, взяла б до уваги всі запропоновані на розгляд Верховної Ради проекти внесення змін до Конституції України і на їх спільній основі розпочала б процес розробки Основного Закону.  Однак, перманентний процес політичного протистояння в Україні навряд чи уможливить розвиток одного із вказаних сценаріїв.

Список використаних джерел

1.	«Українське питання» в політичній стратегії Росії. –  http://litopys.narod.ru/ukrxx/r15.htm
2.	Венеціанська комісія в цілому схвалила проект Конституції Ющенка // УНІАН – Новини, 15.06.2009. – http://eunews.unian.net/ukr/detail/191378
3.	Венеціанська комісія схвалила Конституцію Ющенка. Депутати сумніваються, що це вплине на ВР. –  NEWSru.ua // Україна // Понеділок, 15 червня 2009 р.
4.	Колісник В. Конституційна реформа в контексті посилення політичної відповідальності // Вісник Академії правових наук. – 2005. – № 1. – С. 38 - 44.
5.	Коліушко І.,  Тимощук В. Чи потрібні зміни до Конституції?  // Експертна підтримка конституційного процесу в Україні. Школа політичної аналітики. – http://www.spa.ukma.kiev.ua/konst/article.php?story=20070707215728146 
6.	Конституція України. Закон «Про внесення змін до Конституції України». – К.: Велес, 2005. – 48 С. – С. 24
7.	Конституція Української Народної Республіки (Статут про державний устрій, права і вільності УНР). 29 квітня 1918 року. – http://vi-legas.com.ua/content/view/1823/109/
8.	Кравченко В. В. Конституційне право України. –  К., 2006.  – 568 с.
9.	Кулик В. Конституційні ігри української політики// Український журнал - 6/2009. - http://ukrzurnal.eu/ukr.archive.html/429/
10.	Кулик В. Конституційні ігри української політики// Український журнал. – 6/2009. – http://ukrzurnal.eu/ukr.archive.html/429/
11.	Кульчицький С. Таємниця Великого террору. «Вільні вибори» 1937 – 1938 років. Сучасний контекст. – http://www.ukrajinci.hu/istorija/teror.html
12.	Маляренко В. Правда про двопалатний парламент// День, №145 – 31 серпня 2007. –  http://www.day.kiev.ua/187054/ 
13.	Маркерет Т. «Україну вже не можна назвати пострадянською країною за сутністю системи управління» // Витяги з виступів доповідачів на Громадському форуму «Конституційна реформа: погляд громадянського суспільства. – 
14.	Матвієнко А.. «Конституційна реформа – це розкіш відповідальної влади та стабільного суспільства»// Витяги з виступів доповідачів на Громадському форуму «Конституційна реформа: погляд громадянського суспільства. – www.parlament.org.ua 
15.	Мельниченко В., Плахотнюк Н. Статус уряду в контексті конституційної реформи: можливість зробити перший крок до самостійності? // Віче. – http://www.viche.info/journal/34/
16.	Політична реформа конче потрібна, але малоймовірна // Гарт: головні новини України, 19-02-2009. – http://www.gart.org.ua/?lang=ua&page_id=10&element_id=13645 
17.	Політологічний енциклопедичний словник / За ред. Ю. С. Шемшученка, В. Д. Бабкіна. – К.: Ґенеза, 1997. – 399 с. – С. 170.
18.	Політологія. / За ред. А. Колодій. – К.: Ельга Ніка-Центр, 2003. – 664 с. – С. 449.
19.	Слюсаренко А.Г., Томенко М.В.  Історія Української Конституції.  – Київ, 1993.
20.	www.parlament.org.ua 
21.	http://portal.rada.gov.ua/
22.	http://www.president.gov.ua/

Розділ 2. АДМІНІСТРАТИВНА РЕФОРМА В УКРАЇНІ: ЕКСПЕРТНІ ОЦІНКИ ТА ПОЛІТИКО-ПРАВОВИЙ АНАЛІЗ

АНАЛІЗ РЕЗУЛЬТАТІВ ЕКСПЕРТНОГО ОПИТУВАННЯ СТОСОВНО АДМІНІСТРАТИВНО-ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ РЕФОРМИ

	Абсолютна більшість експертів (85,7%) вважають, що проведення адміністративної реформи на даний час продовжує залишатися актуальним суспільним завданням. 
Визначення адресату в чиїй компетенції знаходиться проведення адміністративної реформи виявило невелику перевагу парламенту (50%) щодо Президента України (43%). Відповідно домінуюча більшість експертів вважають, що рішення про запровадження адмінреформи має прийняти парламент (64,3%). Хоча, частка тих, хто припускає необхідність прийняття цього рішення на референдумі є досить відчутною (35,7 %).
Реалізація адміністративно-територіальної реформи здатна привнести наступні позитивні наслідки для місцевих громад: 
1) оптимізація загальнодержавного управління (66,7%); 
2) децентралізація та розвиток місцевого самоврядування з делегуванням значних повноважень регіонам (64,3%);
3-4)зменшення кількості чиновницько-бюрократичних ланок, що має сприяти якіснішому наданню адміністративних та управлінських послуг (52,4%) та сприяти ефективному розподілу фінансових ресурсів на місцях (52,4 %).
Менше половини опитаних експертів (45,2%) вважають, що укрупнення адміністративних одиниць буде сприяти розвитку регіональної інфраструктури (лікарні, школи, садочки тощо).
Серед можливих загроз проведення адміністративної реформи найбільшою вважають, що збільшення повноважень на місцевому рівні може призвести до зростання зловживаннями владою та сприяти розвиткові корупції на місцях.
Щодо можливості запровадження федеративної моделі територіального устрою України, 64,3 %  висловили своє негативне ставлення до подібної ініціативи, лише 26,2 % респондентів заявили, що така пропозиція ще не на часі, а позитивне ставлення виявили тільки 9,5 %. Серед експертів, які негативно висловились щодо перспектив федералізації, така позиція мотивувалась здебільшого її антиконституційним характером (31 %). В цій же категорії 26,2% експертів допускають можливість певного розширення повноважень областей, але не федералізацію. Серед тих, хто негативно ставиться до ідеї федералізації, 19 % припускають федералізацію як можливий варіант лише за умови загрози дезінтеграції держави, або її розпаду.
В якості пілотних питань в опитуванні були використані варіанти пропозицій викладені в проекті адміністративно-територіальної реформи Р.Безсмертного. Зокрема, найбільша частка експертів (78,6 %) виявили позитивне ставлення до пропозиції, що на первинному рівні (громада) єдиним законодавчим органом буде рада, а виконавчу владу має реалізовувати виконавчий комітет, на чолі якого має стояти обраний на загальних виборах міський/сільський голова. Схвалення отримали також пропозиції щодо: запровадження податку на нерухомість (надходження від якого мають лишатися в місцевих бюджетах) – 73,8 %;  укрупнення в межах держави районів з існуючих 508 до 160-180 – 64,З %; зміцнення базового рівня – громад за рахунок їх укрупнення, відповідно скорочення з існуючих близько 30 тис. до 1400-1500.
Стосовно доцільності об’єднання в статусі публічної служби державної служби та служби в органах місцевого самоврядування, хоча відносна більшість експертів – 54,7% позитивно оцінили, одночасно значна частина – 31 % висловили своє негативне відношення. Парламентський досвід багатьох країн свідчить, що у випадку, коли понад третина респондентів виступає проти, рішення потребує додаткової корекції і доопрацювання.
Отримані результати свідчать, що проблема адміністративно-територіальної реформи в експертному і фаховому середовищах сприймається, як актуальна і необхідна. Одночасно, сама проблема є складною і багатогранною. Тому, використання її у форматі президентської, та іншої передвиборчої кампанії є можливим лише з позиції актуалізації проблеми. Після завершення виборів ця проблема має стати одним із важливих завдань діяльності майбутньої законодавчої та виконавчої влади. 

ПОЛІТИКО-ПРАВОВИЙ АНАЛІЗ
АДМІНІСТРАТИВНОЇ РЕФОРМИ В УКРАЇНІ

Як показує світова практика в сучасну інформаційну епоху рівень суспільно-економічного розвитку держав багато в чому залежить не стільки від наявних економічних ресурсів, скільки від ефективної системи управління ними. Відтак на перший план виходить питання раціонального та високопрофесійного адміністрування, ефективної організації владної вертикалі та збалансування  міжбюджетних відносин.
Звертаючись до історичного бекграунду, слід відзначити, що про потребу адміністративної реформи політики та науковці заговорили відразу після оголошення незалежності України. Проте особливої актуальності дана тема набула після вступу України до Ради Європи (листопад 1995 року). Назріла необхідність реформування системи державного управління втілилася у створення Державної Комісії з проведення адміністративної реформи, положення і склад якої були затверджені Указом Президента України № 1087/99 від 2 жовтня 1997 року. Ії очолив народний депутат України, колишній Президент України Л.М. Кравчук. В 1998 році Державна Комісія розробила проект Концепції адміністративної реформи в Україні, до підготовки якого були залучені провідні політики, народні депутати, науковці та керівники органів державної влади. Проте особливо активною виявилася дискусія навколо концепції адміністративно-територіальної реформи, запропонованої на той час віце-прем’єр-міністром Романом Безсмертним. На сьогоднішній день саме концепція адміністративно-територіальної реформи Безсмертного є найбільш актуальною та обговорюваною, і лежить в основі урядової програми «Український прорив».
Загалом метою адміністративно-територіальної реформи є реформування системи управління державою на рівні територіального устрою з метою надання максимальної кількості якісних управлінських послуг. Відтак, на думку апологетів проведення адміністративно реформи, вона дозволить забезпечити демократизацію та прозорість державного управління, поставивши в центр уваги людину, її інтереси та потреби.
На сьогоднішній день по при те, що в Конституції та законах України прописано право громад на самоврядування, на практиці місцеві ради не виконують покладених на них функцій, а їх реалізація перекладається на місцеві державні адміністрації, які апріорі не здатні повною мірою представляти інтереси місцевих громад. Крім того, варто відзначити, що існуюча в Україні система організації влади на місцевому рівні не відповідає загальноприйнятим принципам, які затверджені Європейською Хартією місцевого самоврядування Невиконання положень Хартії як наслідок є перешкодою на шляху реалізації курсу на інтеграцію в Європейський Союз. 
Говорячи про адміністративну реформу необхідно в першу чергу зрозуміти, що ми маємо на увазі. Під адміністративною реформою ми розуміємо вид політико-правової реформи, яка здійснюється у сфері виконавчої влади і стосується як її організаційної структури, функцій, кадрового забезпечення, так і взаємовідносин з органами місцевого самоврядування. Головною метою адміністративної реформи є найповніше забезпечення конституційних прав і свобод громадян, правових засад організації державної влади, принципу верховенства права, гуманістичних вимог щодо діяльності держави.
Для досягнення мети адміністративної реформи в ході її проведення потрібно вирішити ряд завдань, серед яких:
— формування високоефективної організації виконавчої влади як на центральному, так і на місцевому рівнях управління;
— формування сучасної дієвої системи місцевого самоврядування;
— запровадження нової ідеології функціонування органів виконавчої влади місцевого самоврядування як діяльності щодо забезпечення та реалізації прав і свобод громадян, надання державних та громадських послуг;
— організація на нових засадах державної служби та служби в органах місцевого самоврядування;
—	створення сучасної системи підготовки та перепідготовки управлінських кадрів;
—	запровадження раціонального адміністративно-територіального устрою.

1. Нормативно-правова база проведення адміністративної реформи в Україні 
За період підготовки адміністративної реформи в Україні напрацьована солідна правова база, прийнята значна кількість нормативно-правових актів, серед яких більшість становлять укази Президента України, зокрема:
— “Про Державну комісію з проведення в Україні адміністративної реформи” (Указ Президента України від 7 липня1997 року, № 620/97);
— “Про положення про Державну комісію з проведення в Україні адміністративної реформи” (Указ Президента України від 2 жовтня 1997 року, №1087/97);
— “Про склад Державної комісії з проведення в Україні адміністративної реформи” (Указ Президента України від 9 січня 1999 року, №5/99);
— “Про заходи щодо впровадження Концепції адміністративної реформи в Україні” (Указ Президента України від 22 липня 1998 року, №810/98; із змінами і доповненнями, внесеними Указами Президента України від 10 вересня 1998 року, №1000/98, 21 вересня 1998 року, №1048/98 та від 2 січня 1999 року, №5/99);
— “Про положення про робочу групу з проведення реформи місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та державної служби” (Указ Президента України від 10 вересня 1998 року, №1000/98);
— “Про положення про робочу групу з проведення реформи центральних органів виконавчої влади” (Указ Президента України від 6 жовтня 1998 року, №1114/98);
— “Про першочергові заходи з проведення в Україні адміністративної реформи” (Указ Президента України від 20 листопада 1998 року, №1284/98);
— “Про проект Концепції адміністративної реформи в Україні” (Рішення Державної комісії з проведення в Україні адміністративної реформи від 25 березня 1998 року, №3/98);
— “Про стратегію реформування системи державної служби в Україні” (Указ Президента України від 14 квітня 2000 року, № 599/2000).
Наведений перелік нормативних актів свідчить, що в Україні напрацьована значна правова база, що регулює різні питання адміністративної реформи в Україні. Проте не можливо не помітити, що серед даних актів немає жодного закону чи постанови Верховної Ради. Слід відзначити, що реформування організації державної влади і місцевого самоврядування, а також територіального устрою держави, є питаннями надзвичайної ваги, визначені і закріплені Конституцією України. Відповідно реалізація адміністративної реформи потребує політичного консенсусу між всіма гілками влади з цього питання та прийняття змін до Конституції. Головною перешкодою на шляху реалізації адміністративної реформи в Україні є відсутність політичної волі у політичних акторів, до компетенції яких належить впровадження адміністративної реформи. 
Реалізація адміністративної реформи передбачає зміни у трьох площинах: 
- територіальній (зміна адміністративно-територіального устрою), 
- управлінській (делегування значних повноважень на місцевий рівень, зміна владної вертикалі)
- фінансовій (перерозподіл бюджетних коштів з метою їх спрямування на рівень громад).

2.  Опис діючої територіальної системи України 
Головною метою даного проекту є спроба оцінити проект адміністративно-територіальної реформи, який був підготовлений урядом України, зосереджуючи свою увагу на найбільш проблемних сферах в процесі його реалізації. В процесі нашого аналізу ми в більшості ґрунтувалися на концепції адміністративної реформи, запропонованої Р. Безсмертним як найбільш універсальний та глобальний проект. 
Вихідною основою нашого аналізу є ескіз діючої територіальної системи України, згідно якої територіальний поділ української держави має трирівневий характер. Найвищий рівень поділу охоплює Автономну Республіку Крим, 24 області та 2 міста з особливим статусом (Київ та Севастополь). Другий рівень територіального поділу - це 490 районів та 118 районів в містах. На найнижчому рівні територіального поділу знаходяться майже 30 тисяч місцевостей різного статусу, в тому числі 458 міст. 
Водночас слід зазначити, що кількість адміністративно-територіальних одиниць і кількість самоврядних громад із повноцінними органами управління не співпадає. Так, при 28498 адміністративних одиницях функціонує лише 11062 ради. При раді діє виконавчий орган – виконавчий комітет ради, чолі якого знаходиться керівник територіальної одиниці, а решта членів якого обираються опосередковано (радою). Водночас на рівні району та області функції органів загальної адміністрації виконує відповідно державна адміністрація, яка виконує публічні завдання базового рівня. 
Важливим в даному контексті є бюджетні відносини між центром та регіонами, а також первинним рівнем адміністративно-територіального поділу. Система трансферів з бюджету держави носить багатоступінчатий характер.  Кошти з державного бюджету перераховуються безпосередньо в область. З рівня області трансферні кошти передаються в райони та міста обласного значення. З рівня району кошти перераховуються територіальним громадам. Розмір бюджетних трансферів, що призначені на поточні видатки визначається на основі стандартів мінімальних оплат за надання публічних послуг, які виконуються одиницями територіального самоврядування і визначаються (вираховуються) відповідно до кількості мешканців. Розмір трансферів залежить також і від власних доходів даної територіальної одиниці.  
Відтак аналіз діючого адміністративно-територіального поділу наштовхує на думку про неефективність та нераціональність такого поділу. Недоліками такого адміністративно-територіального поділу є: 
-	одиниці нижчих рівнів поділу не завжди є територіально цілісними,
-	можливе подвійне підпорядкування територій 
-	диспропорції в розмірах територіальних одиниць того самого рівня
-	самоврядні структури не повною мірою відповідають основному територіальному поділу
-	оскільки система трансферів з бюджету на місцевий рівень носить багатоступінчастий характер, то фінансування первинного рівня носить залишковий характер

3. Основні цілі реформи.
Головною метою адміністративно-територіальної реформи в Україні є впорядкування територіального поділу на базовому рівні (рівні громад) та на середньому рівні (рівні районів). Без змін залишиться поділ найвищого рівня (рівень областей). План реформи включає в себе зменшення кількості адміністративних одиниць та визначення меж  їх територій у відповідності з однорідними критеріями, також передбачається укрупнення ряду територіальних одиниць, що сприятиме збільшенню їх впливу та потенціалу. 
На рівні районів та областей буде збережено теперішній принцип “подвійності” публічних органів: самоврядних рад та державних виконавчих органів. Крім того передбачається впорядкування завдань і повноважень між адміністративно-територіальними одиницями різних рівнів, що відповідатиме їх соціально-економічному та адміністративному потенціалу. 
Система фінансування територіальних одиниць не буде піддана принциповим змінам. Ключовою зміною повинно стати ліквідація багатоступеневості трансферів  з державного бюджету на користь безпосередніх контактів між державним бюджетом з бюджетами базових самоврядних одиниць та залишенням зібраних місцевих податків на первинному рівні. 

4.	Зміна адміністративно-територіального поділу 
Проект адміністративно-територіальної реформи Р. Безсмертного передбачає зміну первинного та середнього рівня адміністративно-територіального поділу. Залишається три рівні - це: громада не менше 5 тисяч, район - не менше 70 тисяч, регіон - не менше 750 тисяч, а також запровадження міст-районів та міст-регіонів. При цьому реформування територіального устрою має здійснюватися "знизу до гори", тобто перетворення відбуватимуться на рівні громад та районів, оскільки саме на цих рівнях має надаватися найбільша кількість послуг громадянам. План реформи включає в себе зменшення кількості адміністративних одиниць та визначення меж  їх територій у відповідності з однорідними критеріями. 
Проект реформи закладає, що без змін залишиться поділ найвищого рівня, який охоплює 27 одиниць: Автономну Республіку Крим, 24 області та 2 міста з особливим статусом. Цей поділ, в принципі, не є відхиленням від регіональних структур інших великих європейських держав, хоча українські області є серед них найменш населеними.
На рівні району замість теперішніх 490 районів та 18 районів в містах планується створення 160-180 районів. Пересічна популяція району буде нараховувати біля 270 тисяч осіб.
Найсуттєвіші зміни охоплять базовий рівень територіального поділу. Замість існуючих на даний момент 30 тисяч територіальних одиниць буде утворено 1400-1450 громад, які включатимуть велике місто або кілька місцевостей.
Таким чином систему адміністративно-територіального устрою складатимуть: Громада – базовий рівень територіального устрою, утворюється з одного або декількох поселень за умови, якщо в її межах проживає, як правило, не менш, як 5000 жителів. До території громади можуть входити території поселень, поселенських утворень, міжпоселенські землі (у т.ч. рілля тощо)
Район – об’єднання громад для забезпечення реалізації спільних інтересів, має відповідну  транспортну, інформаційну та іншу інфраструктуру, утворюється за умови, якщо в його межах проживає, як правило, не менш, як 70000 жителів. 
За умови наявності в одній громаді хоча б одного міста, чисельність якого становить не менше 70000 жителів, такій громаді надається статус міста-району. Міста-райони не входять до складу районів, в межах якого вони знаходяться.
Регіон - об’єднання районів та міст-районів для забезпечення реалізації спільних інтересів та здійснення збалансованого розвитку територій. 
За умови наявності в одній громаді хоча б одного міста, чисельність якого становить не менше 750000 жителів, такій громаді надається статус міста-регіону. Міста-регіони не входять до складу районів та регіонів, в межах яких вони знаходяться. 
До регіонів належать: міста із спеціальним статусом – Київ та Севастополь; Автономна Республіка Крим; області; міста-регіони.
Важливо, що нова модель адміністративно-територіального поділу враховуватиме соціально-економічний розвиток місцевості. Відтак громади будуватимуться навколо осередку економічної активності (головного місця праці навколишнього населення). На територіях, які є менш розвинуті економічно осередком (центром) громади повинен стати головний центр надання публічних послуг( освітні, медичні, управлінсько-адміністративні). 
Запропонована модель організації територій дозволяє забезпечити створення та укрупнення базових адміністративно-територіальних одиниць, а також ліквідацію на місцевому і районному рівні місцеві державні адміністрації із передачею їх функцій органам місцевого самоврядування. Крім того, фінансова і бюджетна автономії територіальних одиниць сприятимуть отриманню громадянами максимальної кількості якісних управлінських послуг. 

5.	Система надання управлінських послуг
Результатом утворення однорідної трьохступінчастої системи територіальних одиниць має бути впровадження нової ефективної та збалансованої системи управління. Основними принципами є децентралізація та самостійність самоврядних одиниць. Передбачається, що на первинному рівні (громада) єдиним законодавчим органом буде рада, а виконавчу владу реалізовуватиме виконавчий комітет, на чолі якого повинен стояти обраний в загальних виборах війт/бургомістр.
Абсолютно відмінну від громади конструкцію повинна мати публічна влада на двох інших рівнях. В юридичному описі першого етапу реформи закладаються відносно невеликі зміни, які представляють лише коректування відносно існуючого на сьогодні правового статусу. Самоврядні влади на цих рівнях повинні складатись виключно з законодавчого органу – обраних районних та регіональних рад, з обмеженими компетенціями та виконавчою владою, яка здійснюється через урядову адміністрацію. 
До виключних повноважень місцевих рад за проектом адміністративної реформи відноситься: затвердження структури виконавчого органу ради, затвердження бюджетів, обрання посадових осіб виконавчого органу ради та складу контрольних органів, оцінка діяльності виконавчого органу ради. 
6.	Система фінансування адміністративно-територіальних одиниць
Адміністративна реформа передбачає зміну системи фінансування, особливо це стосується первинного рівня територіального устрою. Згідно проекту адміністративної реформи передбачається зміна участі громад в податку з доходів фізичних осіб. Сільські бюджети повинні бути ліквідовані, всі громади повинні мати однакову схему формування бюджетів, аналогічну тому, як це має місце у випадку міст обласного значення. 
В залежності від політичних можливостей планується впровадження податку на нерухомість, який повинен зміцнити фінансові можливості громади. на рівні районів частина податку від фізичних осіб буде розподілятись відповідно до рівня видатків цього рівня. Забезпечено поділ бюджету на фінансування поточних та інвестиційних видатків.  Однак незрозуміло, у відповідності з якими принципами таке фінансування повинно здійснюватись у сфері інвестиційних видатків, закладаючи стосовно поточних видатків, що фінансування поточних завдань після реформи повинно бути таке саме, як і перед реформою. 
Основою фінансування самоврядування буде система трансферів з бюджету держави, яка базуватиметься на об’єктивних алгоритмах фінансування завдань на публічні послуги та окреме фінансування завдань розвитку у вигляді інвестиційного бюджету. Фінансування базового рівня повинно мати місце з огляду на обмежені власні доходи і трансфери з центрального рівня безпосередньо до бюджету одиниці територіального самоврядування без використання посередніх рівнів державної адміністрації для реалізації цих трансферів. 
7.	Впровадження адміністративно-територіальної реформи
Впровадження адміністративної реформи планується у декілька етапів. Відповідно у «Концепції реформи адміністративно-територіального устрою в Україні» (за травень 2008 р.) передбачено п’ять етапів.
Перший етап – підготовчий (концепція, проекти нормативних актів, моделі адміністративно-територіальних одиниць). 
Другий етап - це створення правової бази реформи (політичне порозуміння, прийняття правових актів, рекламна кампанія). 
Третій етап – творення громад (в тому числі проведення виборів до рад та передача повноважень); 
Четвертий етап - Творення районів (в тому числі вибори до рад та реорганізація районних державних адміністрацій). 
П’ятий останній етап передбачає розширення повноважень територіального самоврядування регіонального рівня (в тому числі прийняття змін в Конституції України).
8.	Основні проблеми адміністративно-територіальної реформи. 
Важливою викликом пов’язаним з реформою є проблеми, які стосуються її впровадження. Чи не найпершою проблемою, пов’язаною з реалізацією адміністративної реформи є те, що більшість як звичайних громадян, так і службовців не особливо прагнуть будь-яких змін у своєму найближчому оточенні.  
Крім того, поетапність впровадження реформи, тривала законодавча тяганина та подолання психологічно-ментального бар’єру місцевих жителів може значною мірою розтягнути процес впровадження адміністративно-територіальної реформи. 
Не можливо оминути своєю увагою систему поділу повноважень між державною адміністрацією та місцевим самоврядуванням на різних рівнях територіального поділу, а саме відсутність чіткого розподілу повноважень. По при доволі широку децентралізацію місцеве самоврядування таки залишається позбавленим свободи у виробленні власної суверенної політики розвитку та в розпорядженні власним комунальним майном. Крім того, місцеві громади таки позбавлені  власних, великих і достатньо стабільних джерел доходів і залишаються залежними від бюджетного дотування. 
Все це може привести як до подвійності компетенції між самоврядуванням та державною адміністрацією, або ж до “компетенційної діри”, яка веде до оминання вирішення важливих справ і проблем, запізнення та невирішення справ громадян.  
 Не менш важливою проблемою адміністративно-територіальної реформи є дуже обережний підхід до майбутнього фінансування територіального управління. Відтак потребує доопрацювання Бюджетний і Податковий кодекси України. 
Ще однією структурною проблемою є включення в територіальний поділ великих міст, оскільки в результаті процесів урбанізації функціональна площа міста на загал виходить далеко поза його адміністративні межі. Європейська практика свідчить, що раціональність територіального поділу значною мірою визначається раціональним територіальним охопленням виконуваних публічних послуг або простору планування економіки, транспортної мережі, охорони середовища і т.д.  
Особливим питанням є існуюча невідповідність стосовно вписування великих міст в територіальний поділ вищих рівнів, тобто існування міст виділених з області.  Планована реформа зберігає їх особливий статус, як можна здогадатись, частково з огляду на юридичний (конституційний) аспект, частково на політичний.  
9.	Рекомендації по реалізації адміністративно-територіальної реформи на основі пропозицій експертів
1.	Впровадження територіального самоврядування на місцевому рівні повинно опиратися на принципи реальної автономії його діяльності стосовно державної адміністрації (автономія устрою, компетенційна і фінансова автономія)
2.	Адміністративно-територіальна реформа повинна бути спрямована в першу чергу на задоволення потреб громади з метою покращення рівня їх життя та якісного надання управлінських послуг, а не просто зруйнування усталеної системи органів влади.
3.	Інституалізація делегування державній адміністрації завдань територіального самоврядування повинна бути ліквідована як така, що суперечить ідеї самоврядування.
4.	Слід підтримувати активність та співучасть мешканців в управлінні місцевими справами, зберігаючи водночас інтегрованість громад як базових адміністративних одиниць.
5.	Необхідний нагляд та контроль за діяльністю територіального самоврядування, особливо що стосується системи фінансового управління. Адміністративна реформа вимагає одночасного проведення і бюджетної реформи, яка б передбачила створення реальних механізмів формування місцевих бюджетів. Громада також повинна бути зацікавленою в залученні інвестицій та успішній роботі підприємств і організацій, які знаходяться на її території
6.	Реформа повинна бути впроваджена за допомогою цілісної системи законів, аби не залишитися половинчастою. Крім того, вона повинна базуватися на комплексній роботі професійних юристів, які спеціалізуються на адміністративному праві та обізнані з іноземним досвідом проведення схожих реформ. 
7.	Вибори до місцевих органів влади повинні проходити або на мажоритарній основі, або на основі відкритих списків.
8.	Подолання корупції шляхом запровадження більш жорсткої кримінальної відповідальності державних службовців за діяння, які мають ознаки злочину. Збільшення розмірів заробітної платні державного службовця при одночасному посиленню його відповідальності. 
9.	При проведенні адміністративно-територіальної реформи слід врахувати, що на території України є дотаційні райони в які рішенням уряду на підставі Закону України  «Про інвестиційну діяльність» від 18.09.1991 року № 1560-ХІІ мають бути  направлені інвестиції для розвитку галузей економіки, що притаманна лише цим районам.
10.	 Реформа повинна проводитися комплексно і відповідати в першу чергу інтересам місцевої громади. 

Розділ 3. ПРОБЛЕМАТИКА РЕФОРМУВАННЯ КОНСТИТУЦІЇ УКРАЇНИ У ЛЬВІВСЬКИХ ЗМІ

Моніторинг публікацій за період січня – жовтня 2009 року

Предметом інформаційного моніторингу є відображення у мас-медіа політичного процесу національного та регіонального масштабу в аспекті внесення змін до Конституції України. Сюди ввійшло оприлюднення проектів нової Конституції і пропозицій по вдосконаленню діючого Основного закону, їх обговорення на всіх рівнях політиками, експертами та громадськістю, відповідні політичні заяви та звернення, громадські заходи в підтримку реформування Конституції тощо.
Мета: дослідити рівень інформаційної наповненості засобів масової інформації матеріалами про реформування Конституції України; проаналізувати характер публікацій; прослідкувати динаміку відображення цього процесу в ЗМІ та інформаційні приводи, що спричинили найбільший резонанс. 
Джерельна база інформаційного моніторингу включає чотири найбільш вагомі електронні мас-медіа львівського регіону: Західна інформаційна корпорація, ZAXID.NET, Високий замок і Львівська газета.
Часовий проміжок: січень - жовтень 2009 р; підбір статей проведено по кожному місяцю окремо. 
Загальна кількість статей: 112 шт.
Щодо структури моніторингу, то інформаційні матеріали диференційовано на події та оцінки. Чисельно вони нееквівалентні, оцінки майже в півтора рази переважають події – 68 і 44 статті відповідно. Серед подій виокремлено пропозиції і проекти, офіційні звернення, офіційні заяви, офіційні рішення, зустрічі та наради, громадські заходи. Оцінки поділено на коментарі політиків, експертні оцінки, аналіз, соціологічні опитування. 
Рівень інформаційної наповненості високий, проте дуже нерівномірний по змісту, по хронології та по окремим ЗМІ. 
Законопроектів про внесення змін до Конституції всього нараховується близько десяти. Але з них тільки чотири привернули увагу засобів масової інформації: проект Президента України Віктора Ющенка, проект підготовлений спільно Партією регіонів і БЮТ в ході коаліційних переговорів, пізніше внесений на розгляд ВР власний проект конституційних змін БЮТу та “Конституція порядку” Анатолія Гриценка. Тільки одна стаття ZAXID.NET в січні 2009 р. розповідає про інший проект змін до Основного закону, запропонований Європейською партією України на чолі з Миколою Катеринчуком.
Хронологічно найбільше інформаційних матеріалів про зміни до Конституції припадає на квітень та червень, 20 і 48 відповідно, тоді як на січень і липень приходиться тільки по 2, а на травень 3 статті. 
Серед ЗМІ більш інформаційно наповненими в даній тематиці виявились ZAXID.NET, який опублікував 52 матеріали, і Західна інформаційна корпорація – 34 статті, менш наповнені – Високий Замок і Львівська газета з 14 і 12 публікаціями відповідно. Різниця зумовлена, насамперед, характером цих ЗМІ. ZAXID.NET і ЗІК - інформаційні агентства, покликані максимально широко відображати інформаційний процес, реагувати на найменші інформаційні приводи; кількість публікацій тут сягає кількох десятків на день. Тоді як Високий Замок і Львівська газета, як і їхні інтернет-версії, виходять кілька разів на тиждень і розглядають найбільш важливі та резонансні події.  
Цікаво проаналізувати структуру матеріалу.  
Серед публікацій переважають коментарі політиків, їх більш ніж третина - аж 44. Політика є публічною сферою, і для світу політики подія не відбулась, доки її достатньо для цього не обговорили. Певну роль тут зіграла і специфіка теми, а також негативний досвід конституційної реформи 2004р. Зміни до Конституції є дуже важливим для суспільства кроком, визначальним для функціонування його системи державного управління та політичної системи загалом, торкаються практично всіх сфер суспільного життя. Після 2004 р. інтелектуальна еліта українського суспільства добре засвоїла урок - перш ніж зважитись на переформатування конституційного ладу в державі, слід все якнайкраще обміркувати і обговорити. Це не означає, що не було спроб кулуарно провести зміни до Конституції, були, але громадськість дуже активно і гостро на ці спроби відреагувала, чим змінила хід подій в напрямок більш відкритого і прозорого конституційного процесу.    
Важливістю проблеми і потребою її достеменно вивчити та проаналізувати пояснюється відносно висока кількість експертних оцінок – 13 публікацій. Треба сказати, що коментарі експертів зустрічаються значно частіше. Наприклад, Високий Замок здебільшого доповнює основний виклад матеріалу міркуваннями політологів на задану тему. Але рубрикація статей проводилася все-таки по переважаючих у них акцентах. 
Пропозиціям і проектам присвячено 12 статей. Сюди крім вже згаданих вище проектів змін до Конституції України відносяться і більш чи менш оформлені пропозиції по вдосконаленню Основного закону держави, серед яких план оновлення країни Єдиного Центру, законодавчі ініціативи Литвина, Януковича і Тимошенко. На офіційні заяви припадає 10 статей. Здебільшого це оприлюднення позиції окремих політиків чи політичних сил, що передбачає якісь подальші дії стосовно змін до Конституції.
Важливе місце в загальному інформаційному потоці належить громадським заходам – 11 публікацій. Переважна більшість з них проходила в рамках оголошеного Ющенком всенародного обговорення його проекту конституційних змін. Це круглі столи, телемости за участю Президента, формування ініціативних груп, наметова кампанія на підтримку проекту Віктора Андрійовича, а також анонсований Арсенієм Яценюком всеукраїнський референдум по конституційним змінам, який так і не відбувся. 
До аналітичних належить 9 статей, що свідчить про наявність в розглянутих нами ЗМІ певних аналітичних ресурсів. А це поряд з експертними оцінками дозволяє поглиблено дослідити проблему реформування Конституції України. Варто відзначити, що аналіз проекту Ющенка в основному здійснювався об’єктивно і нейтрально, тоді як спільний проект БЮТ – ПР був сприйнятий більш емоційно і спричинив навіть до кількох відверто апокаліптичних прогнозів майбутнього України.     
Решта рубрик – офіційні звернення, офіційні рішення, зустрічі та наради, соціологічні опитування – наповнені найменше, їм присвячено від 2 до 5 статей на рубрику. Цікаво, що офіційні звернення сконцентровані в червні, адже після поширення в Інтернеті “прібютівської” версії Конституції кілька обласних рад відразу ж оприлюднили звернення до керівництва держави з закликом зупинити антиконституційний переворот.  
Початок інформаційного 2009 року не відзначений особливим інтересом до теми конституційної реформи в Україні. Саме тоді, в січні-лютому, Микола Катеринчук і Анатолій Гриценко оприлюднили свої проекти змін до Основного закону, Ігор Кріль від імені Єдиного Центру представив масштабний план оновлення країни, що включав конституційні ініціативи, Юлія Тимошенко розповіла про запланований законопроект щодо внесення змін до Конституції в частині продовження терміну повноважень мерів міст, сільських та селищних голів, обраних на місцевих виборах у 2006 р. Але в країні стрімко розгорталася фінансово-економічна криза, саме до неї була прикута вся увага громадськості, і питання конституційної реформи згадане лише в декількох статтях ZAXID.NET та ЗІК. 
Пожвавлення конституційної дискусії почалося в березні із поодиноких закликів тих чи інших політиків до реформування Основного закону. Тема набула широкого розголосу після оприлюднення Віктором Ющенком власного проекту змін до Конституції, яке відбулось 31 березня під час щорічного послання Глави держави у Верховній Раді про внутрішнє і зовнішнє становище України. Новина відразу набула чималого резонансу і викликала активну дискусію політиків національного і місцевого масштабу, експертів і громадських діячів, що знайшло відображення на сторінках практично всіх ЗМІ. 
За винятком самого Президента, НСНУ та відверто прихильних до нього експертів, проект практично не отримав схвальних відгуків. Навіть заступник секретаря РНБО Дмитро Видрін в інтерв’ю Львівській газеті не відстоював положень Конституції Ющенка, а обмежився запевненнями, що Гарант виконав свою місію – намітив цілі суспільного розвитку і, якщо вони будуть правильні, суспільство саме знайде механізми для їх реалізації.
З боку широкої громадськості проект наразився на нищівну критику як безпосередньо положень, так і самого факту його подання. Численні політики та експерти, цитовані на сторінках ЗІК (Юрій Якименко, Микола Томенко, Юрій Костенко, Ігор Жданов) і ZAXID.NET (Євген Корнійчук, Арсеній Яценюк, Анатолій Гриценко, Ігор Коліушко) переконували в невчасності і безперспективності ініціативи Президента. Адже Ющенко подав свій проект Конституції не маючи ні високого рівня довіри в суспільстві, ні підтримки політичної сили з конституційною більшістю голосів у Верховній Раді, що необхідно для проведення реформ такого масштабу. Метою конституційної ініціативи Глави держави називали популяризацію власної особи перед президентськими виборами, намагання загострити політичну ситуацію або забезпечити собі післявиборче майбутнє у владі. 
Щодо положень, то найбільше несприйняття викликала ініціатива по запровадженню двопалатного парламенту в унітарній державі, що за словами Юрія Костенка може спричинити організацію федеративних республік, а за словами Анатолія Гриценка тільки посилить роздробленість і хаос у владі. За це нововведення Тарас Чорновіл в інтерв’ю Високому Замку звинуватив Ющенка в наслідуванні Кучми. Крім того в президентському варіанті Конституції коментаторам не сподобалась залежність судової гілки влади від президента, обмеження повноважень Кабміну аж до фактичного перетворення його на консультативно-дорадчий орган, обмеження права балотуватися низці чиновників, суддів та військовослужбовців, збереження депутатської недоторканності, мажоритарний принцип виборів до Сенату та невизначений статус президента, який стає таким собі наглядачем з мінімумом можливостей для реалізації своєї політики, але з максимумом влади блокувати дії інших владних структур. З часом дискусія про президентський проект Конституції дещо вгамувалася. 
Ще з квітня в пресу проникали повідомлення про коаліційні перемовини ПР та БЮТ і окремі положення підготовленого ними проекту Конституції України. Про це читаємо у інтерв’ю народного депутата від БЮТ Миколи Ковзеля на сторінках Високого Замку і в окремих публікаціях ZAXID.NET. 
На початку червня з цього приводу вибухнув справжній скандал. В Інтернеті з’явився повний текст “прібютівського” варіанту Конституції, який швидко набув розголосу, на кілька тижнів прикував до себе увагу ЗМІ, викликав шквал обурених коментарів. 
Перипетії скандалу в деталях відображено на сторінках ЗІК і ZAXID.NET. “Підписантам” закидали узурпацію влади, кулуарну змову і кон’юнктурний перепис Основного Закону на замовлення Кремля. Реалізацію цього проекту називали шляхом до реанімації тоталітаризму, побудови тоталітарної системи “на двох”. Найактивнішим коментатором в цьому питанні виступив Глава держави. Ющенко звинуватив Партію регіонів та Блок Юлії Тимошенко у конституційному перевороті, поділі держави на двох до 2015-2020 років, повідомляє Львівська газета. Бажання продовжити повноваження місцевих органів влади, парламенту і обирати президента у Верховній Раді Гарант розцінив як “політичний хабар” на всіх рівнях. Негативні оцінки коаліціади БЮТ та ПР пролунали і з закордону, Високий Замок представив відповідну підбірку цитат західних мас-медіа: “Такий альянс підірве основи демократії і відкине країну в 2004-й рік - у беззаконня, яке панувало до Помаранчевої революції”, “Не можна змінювати Конституцію для перерозподілу влади серед окремих політичних лідерів”. 
Як вирішення проблемної ситуації, експерт Віктор Тополов прогнозував добровільну відставку Президента і провокування дострокових президентських виборів за нормами старої Конституції, повідомляє ЗІК. В цьому ж ключі пройшла хвиля звернень місцевих рад західних областей до керівництва держави про загрозу антиконституційного перевороту в Україні, на які звернув увагу ZAXID.NET. Депутати  висловили рішучий протест намірам БЮТ та ПР змінити Конституцію, а у випадку внесення антиконституційних пропозицій у парламент вимагали від Президента оголосити розпуск ВРУ та призначити дострокові вибори, провести референдум щодо визначення форми державного правління, ініціювати проведення люстрації посадовців та політиків. 
На загальному інформаційному фоні слабкими і поодинокими виглядали спроби регіонала Бориса Колеснікова та Юлії Тимошенко захистити їхній проект Конституції від повальної критики, виправдати його нагальною потребою конституційного реформування, невизначеністю і хаосом у всіх гілках влади, спричиненим нинішньою редакцією Основного закону. Від ZAXID.NET дізнаємось, що крім коаліціянтів на захист їхнього законопроекту виступив Петро Симоненко. 
Далі слідувало припинення коаліційних переговорів, взаємні звинувачення і перекладення відповідальності одне на одного за найбільш резонансну норму законопроекту – вибори президента в парламенті. Хід перепалки лідерів двох провідних політичних сил відстежила Львівська газета. За словами Юлії Тимошенко, саме Віктор Янукович пропонував запровадити вибори президента в парламенті і навіть внести до Конституції вікове обмеження для кандидатів в президенти – не молодше 50 років. Янукович, в свою чергу, пояснив відмову від союзу з БЮТ тим, що не зміг погодитися з ідеєю виборів президента у парламенті. На сторінках Львівської газети дізнаємось і про те, що БЮТ в особі Івана Кириленка спробував відхреститися від проекту взагалі: політик запевнив, опублікований в iнтернет-виданнях текст Конституції Партії регіонів і БЮТ розробляли не бютівці і відповідальні за нього не вони. 
Результати скандалу підсумував експерт Ігор Жданов в інтерв’ю Високому Замку: ПР і БЮТ отримали урок відкритості і змушені будуть в майбутньому долучити до конституційного процесу суспільство. Питання Конституції буде однією з центральних тем президентських виборів і кожна з політичних сил піде на вибори, маючи свій проект, зазначив політолог.
Події розгорталися з блискавичною швидкістю і вже в середині червня скандал навколо “прібютівського” проекту Конституції помітно вщух. А от обговорення проекту Ющенка відновилось з новою силою. Поштовхом стало те, що Венеціанська комісія дала схвальну оцінку президентському проекту Конституції, позитивно охарактеризувавши запропоновані зміни і відзначивши проект як такий, що відповідає стандартам Ради Європи і Європейській правовій конституційній доктрині. Найбільш вичерпно про рішення комісії читаємо на сторінках ZAXID.NET. Львівська газета з цього приводу провела опитування серед політологів. На їх думку, схвалення комісією проекту Конституції є зовнішньоюридичною експертизою і на його долю в Україні не вплине, висновок комісії має значення хіба для самого Президента як підтвердження його євроінтеграційної доктрини. 
Після липневого затишшя, впродовж якого про реформування Основного закону згадали лише двічі ЗІК та ZAXID.NET, в кінці серпня конституційна дискусія знову пожвавилася. Підставою був указ про всенародне обговорення конституційних змін, виданий Главою держави 24 серпня, в День незалежності України.
Перші результати обговорення були невтішними. За інформацією ZAXID.NET, соціологічне опитування засвідчило - 50% українців жодного разу не відкривали Конституції України. Зважаючи на низький рівень зацікавленості суспільства в конституційних змінах, обговорення президентського проекту в основному відбувалося на рівні місцевих органів влади, а не громадськості, як до цього закликав Гарант. ZAXID.NET інформує, голови Дніпропетровської, Харківської та Чернівецької ОДА публічно підтримали конституційну реформу Віктора Ющенка. На перших міжрегіональних муніципальних слуханнях “Конституційні засади організації місцевої влади” до них приєднались представники 8 західноукраїнських областей, які прийняли резолюцію про повне схвалення конституційних пропозицій Віктора Ющенка. ЗІК посилаючись на слова Олега Коржака, заступника голови Івано-Франківської ОДА, розповідає про формування в області ініціативних груп для всенародного обговорення президентського проекту. Крім того, за інформацією ЗІК, губернатор Тернопільщини Юрій Чижмарь взяв участь в Інтернет-обговоренні проекту Конституції і закликав всіх це зробити.  
У жовтні згадки про реформування Конституції все частіше прив’язувались до президентських перегонів і прогнозів післявиборчого політичного розкладу в Україні.  Узагальнюючи суспільну думку, можна навести слова Володимира Фесенка в інтерв’ю Львівській газеті: заклики реформувати Конституцію до виборів є лише елементом передвиборчої технології, який немає шансів бути реалізованим, а от після виборів будь-який новий президент рано чи пізно спробує провести конституційну реформу. ЗІК, як на підтвердження цьому, розповів про відмову парламенту направити до Конституційного суду проект змін до Конституції Віктора Ющенка, що означало фактичну призупинку конституційного процесу.  

Впродовж року навколо конституційних змін розгорталася гаряча і емоційна дискусія політиків та експертів, представників громадськості. Проте варто відзначити нейтральну спрямованість більшості статей та об’єктивний, безсторонній характер висвітлення інформації з боку аналізованих нами ЗМІ. Часта критика конституційних ініціатив була саме критикою проектів, а не їхніх авторів. Лише в деяких аналітичних статтях Львівської газети помітне негативне ставлення до певних політиків, зокрема до Юлії Тимошенко. Але на загал, мас-медіа зберігали незаангажованість. 

Моніторинг публікацій за період січня – жовтня 2009 року
СІЧЕНЬ

Події
-	Пропозиції і проекти
Катеринчук розповів, у що граються політики
22 січня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/1/22/174240/
Під час прес-конференції у Львові лідер Європейської партії України Микола Катеринчук повідомив, що його політична сила на з’їзді в грудні прийняла ряд резолюцій, зокрема зміни до Конституції України. За словами політика, вони стосуються не розподілу повноважень між Президентом, урядом і ВР, а прав і свобод громадян. Окрім того, Європейська партія лобіюватиме питання проведення наступних виборів до місцевих рад на мажоритарній основі, а виборів міських і сільських голів – у два тури.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Конституція у кризі не винна, - Мороз
31 січня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/01/31/167727
Олександр Мороз на прес-конференції в Івано-Франківську відкинув звинувачення, що в нинішньому “хаосі” в Україні винна запропонована ним політреформа 2004 року. Політик наголосив, півтора року Віктор Ющенко мав ті ж повноваження, що були у попереднього президента Леоніда Кучми. Тоді чому виник скандал у серпні-вересні 2005 року? Виходить, що причина не в змінах Конституції, а в порушенні Конституції. Соціаліст переконаний, реформу треба завершити обов’язково і впровадити європейську модель державного управління: передати фінансові, організаційні та матеріальні можливості до органів самоврядування, ліквідувати двовладдя на місцях. 

ЛЮТИЙ

Події
-	Пропозиції і проекти
Президент в Україні вже нічого не може, - нардеп
5 лютого, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/2/5/160327/
Народний депутат Анатолій Гриценко в програмі Шустер-Live розповів, що за результатами останніх соціологічних опитувань 80% людей потребують “сильної руки” у владі. Відповідно до суспільних очікувань і задля підвищення ефективності влади, зміцнення її вертикалі Гриценко розробив власний проект змін до Основного Закону України – “Конституцію Порядку”. Новий проект, на думку автора, покликаний виправити наслідки невдалої конституційної реформи 2004 р., за якою влада Президента була сильно обмежена. 

Події
-	Пропозиції і проекти 
ЄЦ пропонує провести позачергові парламентські та президентські вибори восени
11 лютого, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/2/11/133057/
Народний депутат, лідер Єдиного Центру Ігор Кріль на прес-конференції представив план оновлення країни. Проект передбачає такі кроки: впровадити виборчу систему на основі відкритих виборчих списків, переформувати уряд, затвердити закон про референдум, прийняти на референдумі нову Конституцію, одночасно з цим у жовтні-листопаді провести позачергові вибори до Верховної Ради та вибори президента і перенести вибори міських, сільських та селищних голів на рік вперед, щоб проводити їх у березні 2011 року разом із виборами депутатів до місцевих рад. 

Оцінки 
-	Коментарі політиків
Голова Львівської облради прогнозує активізацію конституційної реформи перед виборами
18 лютого, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/02/18/170184
Під час засідання обласної асоціації місцевих рад “Рада Львівщини” голова Львівської облради Мирослав Сеник  висловив думку, що з наближенням виборів буде активізуватися процес конституційної реформи, яка необхідна для вдосконалення системи взаємовідносин між гілками влади. Політик повідомив, пропозиції “Ради Львівщини” до розділу Конституції про місцеве самоврядування вже подані в Національну конституційну раду та у Верховну Раду України. 

Оцінки
-	Коментарі політиків
Мажоритарну систему в Україні не відновлять, - спікер
18 лютого, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/2/18/101027/
Голова Верховної Ради Володимир Литвин взяв участь в круглому столі Датського товариства зовнішньої політики, Датсько-українського товариства, представників наукових та урядових кіл. Під час виступу висловився проти внесення змін до Конституції “під політичний момент та певний політичний розклад” і проти перетворення України на парламентську республіку. Висловив сумнів в можливості повернення до мажоритарної виборчої системи, а от вибори за відкритими партійними списками назвав оптимальним варіантом. 

Оцінки
-	Коментарі політиків
У Верховної Ради треба забрати право писати Конституцію, - Стецьків
26 лютого, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/02/26/171199
На прес-конференції у Львові народний депутат від НУНС Тарас Стецьків виклав своє бачення процесу внесення змін до Конституції України. Ключовим має бути створення Конституційної асамблеї, до якої увійшли б незаангажовані в політиці фахівці і яка розробила б проект нового Основного закону. Причиною політичної кризи в країні політик вважає виключний вплив політичних сил на конституційний процес.   

Події
-	Зустрічі і наради
В Україні взялися переписувати Конституцію
27 лютого, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/02/27/171339
Під час наради з представниками органів місцевого самоврядування за участю голови Верховної Ради В. Литвина та Прем`єр-міністра України Ю. Тимошенко була досягнута домовленість про те, що парламент 19 березня розгляне законопроект щодо внесення змін до Конституції в частині продовження терміну повноважень мерів міст, сільських та селищних голів, обраних на місцевих виборах у 2006 р. Юлія Тимошенко зазначила, що представники БЮТ вже підготували відповідні зміни до головного закону країни, пояснила такий крок бажанням вберегти країну від поглиблення економічної кризи через масштабні всеохоплюючі всенародні вибори по всіх гілках влади.  

БЕРЕЗЕНЬ

Події
-	Офіційні звернення
Литвин закликає Ющенка та Тимошенко припинити “півнячі” бої
10 березня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/3/10/152824/
Звертаючись до Президента, Прем’єра, лідерів парламентських фракцій та усіх політиків України спікер Верховної Ради Володимир Литвин закликав розпочати “відкритий діалог” з приводу масштабного реформування системи державної влади. Серед основоположних питань пропонує впровадження виборчої системи на основі відкритих списків, врегулювання повноважень президента і прем’єр-міністра та організація влади на місцях. На думку Литвина, реформування треба провести терміново, не чекаючи виборів, в іншому випадку нас чекає поляризація країни і некерований суспільний протест.

Події
-	Пропозиції і проекти
Янукович закликає змінити до виборів три речі: Конституцію, виборчі закони та суди
16 березня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/03/16/173207
Лідер Партії регіонів Віктор Янукович в ефірі телеканалу “Інтер” заявив про необхідність внести зміни до Конституції в аспекті децентралізації влади і судової реформи та зміни до виборчого законодавства, зокрема забезпечити вибори за відкритими списками. 

Події
-	Пропозиції і проекти
Молоді, та не зелені. Постпомаранчеві. Чи не тупцюватимуть нові політики по старих граблях?
19 березня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/pages.php?ac=arch&atid=72443
В Україні спостерігається політичний “бебі-бум”. За останні кілька місяців виникло чотири нових політичних проекти: громадянські рухи “Фронт змін” на чолі з А. Яценюком, “Громадянська позиція” з А. Гриценком, “За Україну!” з В. Кириленком і партія “Українська платформа”, створена П. Жебрівським. В рамках розкручування свого громадського руху, екс-міністр оборони Гриценко презентував власний проект оновленої Конституції України – “Конституцію порядку”. Проект передбачає посилення вертикалі виконавчої влади на чолі з Президентом, який має бути одночасно і главою держави, і керівником уряду. 

Події
-	Пропозиції і проекти
Ющенко передав Раді свій проект нової Конституції
31 березня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/03/31/175353 
Під час щорічного послання у Верховній Раді про внутрішнє і зовнішнє становище України,  Президент Віктор Ющенко повідомив, що передав до парламенту свій проект змін до Конституції. Проект передбачає перехід до двопалатної побудови парламенту з одночасним зменшенням загальної чисельності народних обранців. Нижня палата – Палата депутатів – повинна обиратися шляхом прямих виборів за пропорційною системою, бути органом політичного представництва народу. На неї покладається законодавча функція, формування уряду та контроль за його діяльністю. Верхня палата має обиратися прямими виборами за мажоритарною системою та представляти громаду і регіони. Функціональні обов’язки останньої: неурядові кадрові призначення і схвалення усіх рішень президента у сфері оборони і безпеки. Президент при цьому повинен зберегти загальнонаціональний, прямий представницький мандат голови української держави. Має бути подоланий дуалізм виконавчої влади і реально забезпечене місцеве самоврядування. 

Події
-	Пропозиції і проекти
Ющенко просить депутатів скинутись по мільйону на його Конституцію 
31	березня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/03/31/175381 
Президент просить ВР виділити 450 млн. грн. на проведення у 2009 році референдуму з питання внесення змін до Конституції.

Події
-	Пропозиції і проекти
Ющенко передав проект змін до Конституції спікеру ВРУ
31 березня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/3/31/114001/
Стаття містить уривки з промови Віктора Ющенка у Верховній Раді, в ході якої він представив новий проект Конституції. Президент переконував: “Я хочу, щоб у нашій державі постала Конституція, створена не під когось, не для політиків, а для народу, нашої держави, нашої свободи і нашого прогресу”. На завершення підбадьорив українців: “Випробування минуть і ми розправимо плечі! Дорога Україна, ми – велика, сильна і вільна держава. Наша мета - зробити реальний великий наступний крок до кращого життя. Ми щойно на середині шляху. Треба зібрати сили. Треба вірити в себе. Треба іти в перед. Слава Україні!”.

Оцінки
-	Експертні оцінки
Ющенкові навряд чи вдасться реалізувати свій задум: нова Конституція не на часі, – Якименко 
31 березня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/03/31/175449
Директор політико-правових програм Українського Центру економічних і політичних досліджень ім. О. Разумкова Юрій Якименко прогнозує невдачу конституційній ініціативі Президента. Зважаючи на масштабність і радикальність пропонованих змін, йдеться про прийняття нової Конституції України, а це не є нагальною справою. Більш ймовірним є внесення  змін до чинної Конституції. 

КВІТЕНЬ

Оцінки
-	Коментарі політиків
Томенко сумнівається, що Ющенко читав проект Конституції, яку він учора віддав депутатам 
1 квітня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/04/01/175554
Віце-спікер ВРУ, народний депутат БЮТ Микола Томенко на брифінгу пресі вщент розкритикував проект Конституції, запропонований Президентом. Прийняття цієї, за його словами, президентсько-олігархічної конституції ліквідує цивілізований принцип управління державою. Політик обурюється планами адміністративно-територіальної реформи, обмеженням права балотуватися низці чиновників, суддів та військовослужбовців, посиленням статусу президента і послабленням Кабміну і т.д. 

Оцінки
-	Коментарі політиків
Двопалатний парламент лише сприятиме сепаратистським рухам в Україні, – Костенко 
1 квітня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/04/01/175537
Народний депутат Юрій Костенко скептично оцінив шанси конституційної реформи, запропонованої Президентом. Адже ні високого рівня довіри, ні підтримки політичної сили з конституційною більшістю голосів у Верховній Раді, які необхідні для проведення реформ такого масштабу, в Ющенка нема. Крім того реформа не актуальна, запровадження двопалатного парламенту в даний момент тільки б спричинило організацію федеративних республік. Проблема української влади вирішиться тоді, коли її пріоритетом стануть національні інтереси України. 

Оцінки
-	Експертні оцінки
Конституція, яка є сьогодні, зумовлює конфлікт між Прем’єром і Президентом, – Жданов 
1 квітня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/04/01/175549
Політичний експерт Ігор Жданов прокоментував зміни до Конституції, запропоновані Президентом на розгляд ВР. Експерт погодився з тим, що Конституцію потрібно змінювати. Провокуючи конфлікти всередині виконавчої влади, між прем’єром і президентом, діюча її редакція призводить до системної і перманентної політичної кризи. Але Віктор Ющенко запізнився зі своєю ініціативою: з рейтингом  3-4% його ідеї в парламенті не будуть сприйняті. Ухвалення змін до Конституції залежать сьогодні від позицій двох фракцій – ПР та БЮТ. Жданов висловив скепсис і щодо ідеї створення двопалатного парламенту. 

Оцінки 
-	Коментарі політиків 
Конституція  від Ющенка руйнує принцип балансу влад, - заява
1 квітня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/4/1/91011/
Член Ради БЮТ, голова УСДП Євген Корнійчук вважає, що президентський проект нової Конституції України містить чимало норм, які руйнують принцип балансу влад, зокрема залежність судової гілки влади від президента і обмеження повноважень Кабміну аж до фактичного перетворення його на консультативно-дорадчий орган. Недоречним політик називає збереження депутатської недоторканності, ідею двопалатного парламенту в унітарній державі, мажоритарний принцип виборів до Сенату. Та й загалом реалізація положень цієї Конституції в умовах фінансово-економічної кризи є неможливою та економічно необґрунтованою.

Оцінки 
-	Коментарі політиків 
З новою Конституцією ми матимемо новий Уряд, - Ющенко
2 квітня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/4/2/234528/
Віктор Ющенко висловив впевненість у актуальності і корисності запропонованих ним змін до Основного Закону. В інтерв’ю журналу “Фокус” Глава держави запевнив, що від його моделі устрою виграють усі: “ми матимемо самодостатній уряд, самодостатній інститут місцевих органів влади; ми будемо мати інститут президентства, який чітко окреслений у своїх повноваженнях щодо гарантій стабільності, територіальної цілісності, безпекової, зовнішньої політики…”. 
 
Оцінки
-	Аналіз
Сізіфова праця Ющенка
2 квітня, Львівська газета
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/04/02/37456/
Стаття містить загальний огляд нового проекту Конституції, представленого Президентом у парламенті. Головною особливістю цього Основного закону є створення в Україні двопалатного законодавчого органу з одночасним зменшенням загальної чисельності народних депутатів і позбавленням їх недоторканності. А також реальне забезпечення місцевого самоврядування через створення виконкомів місцевих рад і звуження функцій місцевих державних адміністрацій до нагляду за ними. Автор підкреслює низьку ймовірність затвердження цього проекту і попереджає про конфліктну ситуацію, до якої та може призвести.

Оцінки
-	Аналіз
Замість Верховної Ради – Національні Збори? “Із конституційними змінами Президент запізнився…” 
2 квітня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/pages.php?ac=arch&atid=72815
ВЗ аналізує нещодавно виголошене у парламенті щорічне послання Президента Віктора Ющенка про внутрішнє і зовнішнє становище України, в ході якого Президент закликав до масштабного політичного реформування. Автор констатує скепсис більшості політичних сил та аналітиків щодо цього послання. За словами політолога Володимира Фесенка, хоча окремі положення проекту конституційних змін цікаві, Президент запізнився з його поданням. Шанси на прийняття проекту дуже низькі, адже у Віктора Ющенка немає підтримки ні в парламенті, ні в суспільстві. 

Оцінки
-	Аналіз
Краще президента обирати, ніж самих себе… 
2 квітня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/old/pages.php?ac=arch&atid=72806
Віктор Ющенко назвав рішення ВР про призначення президентських виборів на 25 жовтня 2009 р. “незаконним, неконституційним і політичним”. Автор статті підозрює, що президентські вибори Рада перенесла для того, щоб Президент не мав змоги розпустити парламент і призначити дострокові парламентські вибори. Підставою ж для нардепівських побоювань стало внесення Ющенком у парламент проекту нової Конституції. В статті йдеться про те, що двопалатний парламент, запропонований у проекті, не є особистою ідеєю Віктора Андрійовича. Цю ідею начебто лобіюють його найближчі помічники і радники, керовані власними егоїстичними мотивами, а Президент просто опинився в епіцентрі невдалої чужої гри. 

Оцінки
-	Коментарі політиків
Як на пороховій бочці. Тарас Чорновіл: “Уперто ходять чутки, що Ахметов остаточно розчарувався у своєму політичному середовищі” 
2 квітня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/pages.php?ac=arch&atid=72814 
Народний депутат України, член Партії регіонів Тарас Чорновіл в інтерв’ю ВЗ розповів про актуальні партійні справи і висловив думку про конституційні ініціативи Президента. Запропонований Ющенком перехід до двопалатного парламенту ще раз доказує, що він наслідує Леоніда Кучму, який свого часу виставляв це питання на референдум. Про мету зазначив, внесення президентського проекту автоматично підштовхуватиме “бютівців” до реєстрації у Верховній Раді свого проекту Конституції, “регіоналів” – свого; далі війна конституційних подань, спроби проголосувати проекти, парламент знову втягнеться у боротьбу і протистояння. На фоні акцій протесту, які планує організувати ПР, це може стати підставою для Президента розпустити Раду. Окрім того, Чорновіл заперечив існування домовленостей про зміну Конституції між Партією регіонів і БЮТ. 

Оцінки
-	Коментарі політиків
Яценюк переконаний, що Конституцію має змінювати не Ющенко
6 квітня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/4/6/112208/
Лідер Фронту змін Арсеній Яценюк в інтерв’ю телеканалу “ІНТЕР” висловився за доцільність внесення змін до Конституції України лише після парламентських виборів, бо в даний момент вони призвели б лише до чергового переділу країни. Нардеп переконаний, нова Конституція не повинна писатися “під політиків, які сьогодні намагаються утримати владу”, а під країну, яка повинна отримати гідне місце у геополітичному вимірі та внутрішньому розвитку.

Події
-	Пропозиції і проекти
Ющенко придумав, як позбутися Тимошенко
6 квітня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/4/6/141646/
Президент України ознайомив колектив КНУ імені Тараса Шевченка з положеннями власного проекту оновленої Конституції. Ющенко наголосив на пріоритетності в ньому прав і свобод людини та громадянина. З-поміж іншого Президент підкреслив, що йдеться про формування “народної Конституції” та розширення інструменту “прямої народної демократії”, в тому числі впровадження народної ініціативи. Відзначив, що внесення змін до Основного закону тягне за собою ще низку нововведень, основні з яких - прийняття законів про адміністративно-територіальний устрій та реформа місцевого самоврядування, внесення змін до Бюджетного та Податкового кодексів.

Події
-	Офіційні заяви
Ющенко готовий іти на вибори 25 жовтня, але його Конституція – на совісті депутатів
6 квітня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/04/06/176111
Віктор Ющенко на зустрічі зі студентами та викладачами Київського національного університету імені Тараса Шевченка підтвердив готовність прийняти рішення про одночасне проведення дострокових президентських і парламентських виборів за умови скасування депутатської недоторканності та запровадження відкритих виборчих списків. Разом з тим Глава держави наголосив, що навіть проведення виборів не повинно відкласти конституційну реформу. Закликав Верховну Раду якнайшвидше сформувати конституційну комісію, аби надалі вся процедура оновлення Конституції завершилася проведенням всенародного референдуму. 

Оцінки
-	Коментарі політиків 
Ющенку треба йти на вибори без жодних умов, - нардеп
7 квітня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/4/7/123519/
Анатолій Гриценко перебуваючи в Луцьку висловив в ефірі Волинського обласного телебачення власне бачення ситуації в країні. Підтримав готовність Президента піти на дострокові вибори разом з парламентом, але поставився негативно до умов, які Ющенко виставив натомість. Зазначив, що Конституція, запропонована Ющенком, непотрібна Україні, вона тільки посилить роздробленість і хаос у владі. На відміну від його власного проекту Основного закону з сильним, відповідальним всенародно обраним президентом, котрий, незалежно від улюблених справ, буде займатися економікою, а не бджільництвом, шахами чи мистецтвом. 

Оцінки 
-	Експертні оцінки
Ющенко хоче узурпувати владу, - політолог
7 квітня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/4/7/164543/
Голова правління Центру політико-правових реформ Ігор Коліушко дійшов висновку,  що проект конституційної реформи, внесений Віктором Ющенком на розгляд ВР, не розв’язує багатьох існуючих проблем, перш за все проблему невідповідності між повноваженнями президента та інструментами їх реалізації, що є сьогодні основним джерелом конфліктності у політичній сфері. Варто було подати проект змін, що або скоротив би повноваження президента, або дав би йому реальні інструменти, а не пропонувати нову редакцію Конституції, яка робить з президента такого собі наглядача з мінімумом можливостей для реалізації своєї політики, але з максимумом влади блокувати дії інших владних структур. Це тупиковий шлях для держави, підсумував політолог.

Оцінки
-	Коментарі політиків 
Україна перетворюється на “коксо-космічну” країну, - нардеп
8 квітня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/4/8/94043/
В ході спілкування з журналістами в Луцьку Голова Комітету з питань національної безпеки і оборони ВР Анатолій Гриценко критикував схильність українців до популізму та корумпованість влади й правоохоронної системи: “Якщо народ і далі аплодуватиме таким “космонавтам” як Черновецький, а влада і правоохоронні органи “кришуватимуть” одні одних, то наша держава перетвориться на “коксо-космічну” країну”. Політик переконує, запобігти цьому можна шляхом боротьби з корупцією, реформуванням системи влади та створенням міцного, здорового громадського суспільства, що і передбачає його проект змін до Основного закону – “Конституція Порядку”.

Оцінки
-	Коментарі політиків 
Тимошенко проштовхує Конституцію формату Кремля, - нардеп
13 квітня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/4/13/144809/
Як вважає  народний депутат України Володимир В’язівський, запропонована Юлією Тимошенко Конституція написана разом з Віктором Медведчуком, котрий є яскравим виразником проросійської політики в Україні. Ця Конституція в разі прийняття стане Конституцією малоросійської губернії з усіма політичними та економічними наслідками для України. Група “За Україну!”, опираючись на підтримку українського народу, зробить все можливе для того, щоб Конституція формату Кремля не була прийнята в Україні, попередив В’язівський. 

Оцінки
-	Коментарі політиків 
Кваснєвський радить Україні розвивати відносини із Росією
16 квітня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/4/16/111830/
За словами екс-президента Польщі Олександра Кваснєвського, для зміцнення своїх позицій у міжнародному середовищі Україна повинна плекати діалог як із Заходом, так і з Російською Федерацією, відтворюючи таким чином політичний баланс. А щоб бути зрозумілою для своїх європейських партнерів, Україні необхідно розвивати демократичну культуру, зберігати стабільність. До змін Конституції слід ставитись дуже обережно, оскільки Конституція не змінює характер людей – навіть погана Конституція працює нормально, якщо вона в добрих руках, - відзначив політик.

Оцінки
-	Експертні оцінки
Депутатську недоторканність треба залишити тільки лідерам фракцій
16 квітня, Львівська газета
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/04/16/37578/
Газета провела інтерв’ю з політологом, заступником секретаря РНБО Дмитром Видріним на тему поточної політичної ситуації і президентського проекту змін до Конституції. За його переконанням, ми живемо в суспільстві, в якому багато інститутів утратило залишки міцності, здорового глузду й можливостей, вичерпало свої ресурси; живемо в епоху очікування змін. Гарант виконав свою місію – намітив цілі суспільного розвитку і, якщо вони будуть правильні, суспільство знайде механізми для їх реалізації. Політолог висловився проти запровадження виборів з відкритими списками і за повернення до змішаної виборчої системи

Події
-	Зустрічі і наради
Янукович погодився підтримати переворот Тимошенко та Медведчука?
22 квітня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/4/22/101856/ 
Лідер ПР Віктор Янукович, перший віце-спікер Олександр Лавринович, Прем'єр-міністр Юлія Тимошенко і член Вищої ради юстиції Віктор Медведчук на зустрічі обговорили плани зміни до Конституції, зокрема заміни всенародного обрання президента на обрання його в парламенті, повідомляє газета “Комерсант-Україна”. “Українська правда” інформує, що в ході зустрічі було обговорено результати закритих соціологічних досліджень,  які свідчать - лідер  ПР при виході у другий тур президентських виборів програє як Юлії Тимошенко, так і Арсенію Яценюку. Офіційно Віктор Янукович виступає проти президентських виборів в парламенті, однак торік Партія регіонів сама виступила з подібною ініціативою, яку тоді ніхто не підтримав. Тепер ситуація змінилась і БЮТ згодні йти на поступки Партії регіонів. Процес пошуку домовленостей триває. 

Оцінки 
-	Аналіз
Коаліційна “закваска”. У БЮТ і “Регіонах” заперечують, що замісили тісто для нового парламентського союзу. Але вірять їм не всі...
28 квітня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/print.php?atid=73388
Нещодавно “Українська правда” і газета “Сегодня” повідомили про активізацію коаліційних переговорів БЮТ і Партією регіонів. Основою угоди повинен стати новий варіант Конституції, за яким всенародні президентські вибори скасовуються і президента обирають у парламенті; йшлося і про зміну правил проведення парламентських виборів: замість одного туру – два, абсолютний переможець отримує 226 мандатів. Після конституційних змін “парламентським” президентом нібито має стати Віктор Янукович, прем’єром - Юлія Тимошенко. Двостороннє спростування цих чуток з боку БЮТ і Партії регіонів не переконало громадськість. На думку політолога Ігоря Жданова, нинішня Конституція провокує конфлікти між гілками влади і потребує змін, але якщо перегнути палицю, то існує загроза монополізації влади в Україні двома найбільшими політичними силами. Політолог Юлія Тищенко ставить під сумнів те, що ідея обрання президента у парламенті буде реалізована через непопулярність такого кроку серед населення.  

ТРАВЕНЬ

Оцінки
-	Коментарі політиків 
Микола Ковзель: “Уряд довів, що керується насамперед національними інтересами” 
14 травня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/print.php?atid=73679
ВЗ провів розмову з народним депутатом від БЮТ Миколою Ковзелем про ситуацію в державі і труднощі, які доводиться долати уряду Юлії Тимошенко. За словами політика, політична криза в Україні створена штучно через спротив Президента роботі коаліції, уряду, Прем’єра. Це змушує до якнайшвидшого проведення конституційної реформи для ліквідації фактичного двовладдя в Україні, побудови чіткої виконавчої вертикалі, подолання управлінського хаосу. Можна йти двома шляхами: повернення до президентської моделі або формування парламентської. При нинішньому розподілі сил у ВР президентська модель просто не пройде, тільки парламентська форма правління зможе отримати конституційну більшість голосів. Ковзель переконує, зміни до Конституції торкнуться тільки кількох ключових позицій стосовно розмежування функцій влади, реформування правової системи та запровадження справді дієвого контролю суспільства над владою.

Події
-	Офіційні заяви
“Наша Україна” не проти переписати Конституцію
17 травня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/05/17/180985
Політрада партії Народний союз “Наша Україна” оприлюднила заяву щодо необхідності внесення змін до Основного закону України, чим підтримала конституційну ініціативу Президента. У заяві йдеться про те, що непродумана та незавершена конституційна реформа 2004 р. стала причиною перманентної політичної кризи інститутів влади в країні протягом останніх п’яти років. Ситуацію можуть виправити тільки конституційні зміни на основі політичного консенсусу і національних пріоритетів України, затверджені на всенародному референдумі. 
 
Оцінки
-	Коментарі політиків 
Ющенко призначить референдум, якщо депутати не приймуть його Конституції 
27 травня, Західна інформаційна корпорація 
http://zik.com.ua/ua/news/2009/05/27/182414 
Віктор Ющенко в інтерв’ю “Независимой газете” (Росія) висловив переконання, що Україні потрібна нова Конституція, яка б стабілізувала і нормалізувала роботу влади.  Наголосив на важливості в конституційному процесі консолідації політичних сил навколо демократичних цілей. Президент прокоментував можливе об’єднання БЮТ та Партії регіонів застерігши, що відбувається об’єднання для узурпації влади, а це грозить закулісною реформою Конституції і розподілом країни “на двох”. В такому випадку, він як Президент змушений буде призначити референдум.

ЧЕРВЕНЬ
Оцінки
-	Експертні оцінки
Будь-яка зміна до Конституції потребує як мінімум двох сесій і рішення КС, - політолог
2 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/2/193620/ 
Чинна коаліція не розпущена, нова поки що не сформована, офіційні переговори про нову коаліцію призупинені, тож малоймовірно, що заявлений ПР та БЮТ проект нової Конституції буде підтриманий, коментує політичні події експерт Андрій Єрмолаєв. Набір конституційних змін, зокрема обрання президента парламентом, багато політиків заперечують взагалі, будь-яка зміна Конституції потребує як мінімум двох сесій та рішення Конституційного суду. Проте перебіг подій може бути різноманітним, зазначає політолог.  

Оцінки
-	Коментарі політиків
“Одностатевий” союз Тимошенко та Януковича призведе до розвалу країни, - екс-спікер
2 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/2/141055/
Арсеній Яценюк презентував в Ужгороді Закарпатську обласну організацію “Фронту змін”. З приводу коаліційних перемовин ПР і БЮТ колишній спікер наголосив, що в Україні ніяким політикам не вдасться запровадити “африканську демократію”, поділити країну на двох, як цього добиваються “коаліціянти” Янукович та Тимошенко. Назвав коаліцію неприроднім союзом, що виник в результаті особистої невпевненості Тимошенко і Януковича у своїй можливості перемогти на виборах. 

Оцінки
-	Аналіз
Одні кажуть – благо, інші – хунта… Мегакоаліція житиме “на віру”? 
2 червня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/pages.php?ac=arch&atid=74226
Стаття аналізує політичну ситуацію навколо коаліціади Партії Регіонів і БЮТ. Потенційні союзники переконують в благородних цілях, противники звинувачують їх в узурпації влади, кулуарній змові і в кон’юнктурному переписі Основного Закону. Політолог Кость Бондаренко прокоментував роль Президента в цій ситуації: завадити створенню коаліції Ющенко не може, але може і зацікавлений в тому, щоб протистояти спробам цих партій внести зміни до Конституції. Спектр інструментів впливу в Віктора Андрійовича широкий: звернення до Конституційного Суду, блокування трибуни його політичними прихильниками, створення якихось “громадських комітетів опору диктатурі”, можливо навіть добровільна відставка і провокування дострокових президентських виборів, які відбуватимуться за старою Конституцією.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Президент України звинуватив Москву в спробі державного перевороту
3 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/3/174209/ 
Віктор Ющенко на прес-конференції в Луганську назвав спробу консолідації Партії регіонів та БЮТ “конституційним переворотом, який не має нічого спільного з національними інтересами та законністю”. Бажання цих політичних сил продовжити повноваження місцевих органів влади, парламенту і обирати Президента у Верховній Раді Глава держави розцінив як “політичний хабар” на всіх рівнях. Апелював до Партії регіонів, яка має найбільшу підтримку у суспільстві і повинна нести відповідальність за стабільність, легітимний розвиток подій, а не йти у фарватері авантюр, привезених з Москви чи розроблених Медведчуком. Запевнив, що як Президент суверенної держави робитиме все від нього залежне для виходу з цієї ситуації.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Переворот в Україні відбувається на замовлення Путіна?
3 червня, ZAXID.NET 
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/3/150523/
Народний депутат Степан Хмара та громадський діяч Олег Березюк закликали громадськість не допустити “узурпації” влади Партією регіонів і БЮТ у Верховній Раді. Підготовку до створення широкої коаліції Хмара назвав “підготовкою до антиконституційного повзучого перевороту”, що відбувається під впливом кремлівського керівництва. Березюк звернув увагу на політико-правові аспекти створення широкої коаліції: плануючи внести зміни до Основного закону держави, коаліціанти йдуть на порушення ряду норм чинного законодавства про народ як єдине джерело влади і необхідність затвердження усіх ухвалених парламентом змін до Конституції на всеукраїнському референдумі.  

Оцінки
-	Соціологічні опитування
Майже 80% українців виступили проти ідеї Тимошенко та Януковича
3 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/3/142050/
Соціологічна група “Рейтинг” в кінці травня  провела опитування серед громадян України на тему змін до Конституції. Серед найважливіших результатів: 78% українців не підтримують ідею обрання Президента у парламенті; 62,1% опитаних висловивлись за те, що зміни до Конституції потрібно затверджувати лише загальнонаціональним референдумом; 45,5% вважають за необхідне конституційно посилити повноваження Президента. На загал, зростає підтримка необхідності внесення змін до Конституції цього року.

Оцінки
-	Коментарі політиків
У Балоги скромно порадили Ющенкові піти у відставку 
3 червня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/06/03/183252
Перший заступник голови Єдиного Центру, нардеп Віктор Тополов прокоментував домовленості між ПР і БЮТ про об’єднання в коаліцію для проведення змін у Конституцію. Обрання Президента у парламенті, перенесені на кілька років парламентські вибори і ручний розподіл державних посад назвав спробою конституційного перевороту, що зруйнує українські демократичні перспективи і позбавить громадян їхніх законних прав. Вихід політик вбачає у достроковому складенні повноважень Віктором Ющенком, після чого ВР буде змушена призначити нові вибори Глави держави за діючими нормами Конституції. 

Події
-	Пропозиції і проекти
Опубліковано проект Конституції від Тимошенко та Януковича
4 червня, ZAXID.NET 
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/4/174315/
У розпорядження “Дзеркала тижня” потрапив проект Конституції України, розроблений спільно вузькою групою представників БЮТ і Партії регіонів. Цей проект Юлія Тимошенко та Віктор Янукович уже передали найближчому колу народних депутатів і голові Верховної Ради Володимиру Литвину. Стаття дає посилання на відповідну публікацію “ДТ”.  

Події                
-	Офіційні звернення
Міська рада Тернополя просить Ющенка розпустити парламент
4 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/4/134031/ 
Тернопільська міськрада прийняла звернення до Президента, спікера та прем’єр-міністра, у якому висловлює занепокоєність наміром ПР та БЮТ переписати Конституцію та відтермінувати проведення наступних чергових виборів до Верховної Ради. Тернопільські депутати просять Віктора Ющенка при такому перебігу подій розпустити Верховну Раду та ініціювати нові парламентські вибори. Депутати також висловилися за проведення всеукраїнського референдуму стосовно змін до Конституції України для визначення форми державного правління і підтримали пропозицію ВО “Свободи” щодо люстрації влади. 
 
Оцінки
-	Коментарі політиків 
Президент – гарант демократії. Він зобов’язаний активно й рішуче діяти
4 червня, Львівська газета
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/06/04/37920/
Розмова зі С. Гавришем, першим заступником секретаря РНБО про ймовірні наслідки коаліції БЮТ і ПР. Гавриш зазначає, якщо змінять Конституцію і українському народу відмовлять у праві обирати президента, це тільки спричинить чергову кризу. Назріваючий конституційний переворот грозить ізоляцією України і згортанням процесу формування української нації. Настає основний час політичної кар’єри Президента – він має повернутися до сильного Ющенка, який особисто здатний відповідати на виклики часу.

Оцінки
-	Коментарі політиків 
Ющенко має багато варіантів і всі використає
4 червня, Львівська газета
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/06/04/37926/
Віктор Ющенко в інтерв’ю агентству УНІАН розповів, що не проти створення широкої коаліції, однак проти планів цієї коаліції внести зміни до Конституції в аспекті обрання Президента Верховною Радою та продовження повноважень чинного парламенту. За словами Ющенка, йдеться про поділ держави на двох до 2015-2020 років, а це злочин проти свободи і демократії, чого він допустити не може. Щодо варіантів спротиву конституційному перевороту, вони є і він їх використає, хоча не уточнив які саме. 

Оцінки
-	Коментарі політиків 
Коаліціянтів не зупинить навіть відставка Ющенка
4 червня, Львівська газета
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/06/04/37937/
Регіонал Нестор Шуфрич в коментарі каналу “Рада” запевнив, що жодні дії Президента, навіть його заява про відставку, не зупинять об’єднання БЮТ і ПР заради внесення змін до Конституції. Адже цього потребує поточна ситуація – безвладдя в країні, підсилене кризою.

Оцінки
-	Аналіз
Ширка. Антиутопія
4 червня Львівська газета
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/06/04/37966/
Художнього стилю стаття оповідає в емоційно-образному ключі про реальні і прогнозовані політичні події. Автор порівнює двох основних політиків країни: Віктора Ющенка, який щиро любить Україну, і Юлію Тимошенко, яка любить і домагається лише влади. Заради цього остання і пішла на коаліційні переговори з Януковичем, від яких аж “смердить” державним переворотом. При успішному союзі Тимошенко-Януковича прогнозується три можливих варіанти розвитку подій. Жорсткий варіант: Тимошенко-прем’єр і Янукович-президент приходять до влади, спільно проводять ліквідацію свободи слова, узурпацію влади і монополізацію економіки. М’якший варіант: постійна бютівсько-регіональна гризня, в політиці і економіці теж узурпація і монополізація, але не тотальна. Антикоаліційний: проголошення “ширки” викликає опір решти політикуму і громадськості, Президент оголошує дострокові парламентські вибори, народ вибухає акціями протесту, коаліціянти відступають і народ домагається ухвалення нової справедливої Конституції.   

Події
-	Офіційні заяви
Тимошенко: “Це все Янукович придумав. А я - не така…” 
4 червня, Львівська газета
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/06/04/37971/
Юлія Тимошенко під час нещодавнього телевізійного звернення заявила, Віктор Янукович в односторонньому порядку вийшов з переговорів про створення широкої коаліції з БЮТ. За її словами, саме Янукович пропонував запровадити вибори президента в парламенті і навіть внести до Конституції вікове обмеження для кандидатів в президенти – не молодше 50 років. Хоча лідер Партії регіонів пояснив свою відмову від союзу саме тим, що не зміг погодитися з ідеєю виборів президента у парламенті.

Події
-	Офіційні заяви
Віктор Янукович: “Обрання президента всенародно на прямих виборах - це єдиний правильний вибір” 
4 червня, Львівська газета
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/06/04/37969/
Лідер опозиції Віктор Янукович на зустрічі з журналістами заявив про те, що він вже визначився щодо способу обрання президента України: лише на прямих всенародних виборах. Президент повинен опиратися на довіру свого народу, а мандат такої довіри можна отримати лише на всенародних виборах, заявив політик.

Події
-	Громадські заходи
Імідж на замовлення
5 червня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/pages.php?ac=arch&atid=74293
Кабмін вирішив провести масштабну інформаційну кампанію на міжнародному рівні для “створення в очах світової спільноти образу України як надійного і передбачуваного партнера”. В зв’язку з цим, ВЗ представив підбірку цитат із закордонних ЗМІ про політичну ситуацію в Україні. Головно, це невтішні відгуки про створення нової коаліції та можливі радикальні зміни до Конституції на кшталт: “Такий альянс підірве основи демократії і відкине країну в 2004-й рік - у беззаконня, яке панувало до Помаранчевої революції”, “Не можна змінювати Конституцію для перерозподілу влади серед окремих політичних лідерів”.

Події
-	Офіційні заяви
Спочатку зміни до Конституції, а вже потім – коаліції, – Колесніков
5 червня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/06/05/183572 
Депутат від ПР Борис Колесніков в інтерв’ю газеті “Сегодня” озвучив позицію партії в актуальних коаліційному і конституційному процесах: “Коаліція без конституційних змін не має ніякого сенсу. Тому спочатку зміни до Конституції, прийняті в першому читанні, а вже потім створення коаліції, як механізм для реалізації конституційних змін”. За словами депутата, їхній проект Основного закону передбачає чіткий і ефективний поділ влади між президентом і прем’єром, за якого не виникне ні конкуренція між двома провідними керівниками країни, ні диктатура когось із них.

Події                
-	Офіційні звернення
Львівська облрада вимагає розпуску парламенту у разі створення “ширки”
5 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/5/150238/
На позачерговій сесії Львівська обласна рада ухвалила звернення до Президента і Верховної Ради України про загрозу антиконституційного перевороту в державі. Депутати  висловили рішучий протест намірам БЮТ та ПР змінити Конституцію України, а у випадку внесення антиконституційних пропозицій у парламент вимагають від Президента оголосити розпуск ВРУ та призначити дострокові вибори, провести референдум щодо визначення форми державного правління, ініціювати проведення люстрації посадовців та політиків. В процесі обговорення питання про звернення, Людмила Козак (БЮТ) зазначила: “Нічого поганого немає у тому, що мудрі люди хочуть об’єднатися заради подолання економічної кризи.” Голова ЛОР Мирослав Сеник своєю чергою запевнив, що не заперечує проти будь-якої коаліції, коли б йшлося про подолання економічної кризи, але ж йдеться про зміни до Конституції. Не виключив Сеник і можливого народного спротиву діям ПР та БЮТ.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Львівські БЮТівці закликають розпустити парламент - філію Госдуми
5 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/5/130003/
На позачерговій сесії Львівської облради депутат від БЮТ Ростислав Новоженець закликав розпустити Верховну Раду України, яка є філією Госдуми Росії, заборонити діяльність Партії регіонів і КПУ. Менш радикальним був виступ його колеги по партії Остапа Козака, який висловився за об’єднання БЮТ і ПР і за внесення змін до Конституції у Верховній Раді, але проти зміни державного устрою без всенародного референдуму. 

Оцінки
-	Коментарі політиків
Тягнибок закликає українців до акцій непокори
5 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/5/114831/
Ірина Сех, депутат від ВО “Свобода”, на позачерговій сесії Львівської облради під час розгляду звернення до Президента та Верховної Ради “Про загрозу антиконституційного перевороту в державі” зазначила, ми зараз є свідками державної змови, в результаті якої може відбутись повернення до імперської диктатури, викорінення української мови, запровадження терору та репресій. Якщо заколотникам вдасться змінити Конституцію та узурпувати владу у державі, “Свобода” готова вдатися до акцій непокори.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Симоненко зійшовся в поглядах з Тимошенко і Януковичем
6 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/6/133028/
Лідер Комуністичної партії Петро Симоненко в ефірі телерадіокомпанії “Україна” заявив, що в даний момент підтримує ідею обрання президента в парламенті, хоча КПУ при цьому продовжує наполягати на ліквідації посади президента. За його словами, позитивний ефект від політичних реформ можливий лише тоді, якщо в Конституцію записати пункт про притягнення кандидатів на виборах до кримінальної відповідальності за невиконання передвиборних обіцянок після приходу до влади. На противагу Симоненку, автор статті наводить дані опитування центру соціальних досліджень “Софія”, за яким 80,6% українців скоріше негативно ніж позитивно ставляться до обрання президента Верховною Радою. 

Події
-	Офіційні заяви
Тимошенко змінить Конституцію, коли стане Президентом 
8 червня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/06/08/183774 
Прес-служба Кабміну оприлюднила заяву Юлії Тимошенко стосовно політичної ситуації в Україні. Прем’єр назвала чинну Конституцію елементом нищення держави та її суверенітету. Нова конституція повинна чітко розмежувати повноваження та відповідальність президента, прем'єр-міністра, парламенту і гарантувати незалежну судову владу. І хоч Верховна Рада не ухвалила цього проекту, Тимошенко висловила впевненість, що після президентських виборів Конституція буде прийнята.

Події
-	Громадські заходи
Буковинці вважають, що міняти Конституцію треба, але новим складом парламенту та після референдуму
9 червня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/06/09/183872
У Чернівцях відбувся науково-практичний круглий стіл на тему “Яка Конституція потрібна Україні та її громадянам?”, організований Буковинським політологічним центром. Його учасники дійшли висновку, що зміни до Конституції назрілі і потрібні, але вноситися вони повинні вже після парламентських виборів за результатами попередньої всебічної наукової експертизи, широкого громадського обговорення і консультативного референдуму. Учасники круглого столу також висловились проти виборів президента в парламенті і запропонували деякі зміни до виборчого законодавства. 

Оцінки
-	Коментарі політиків
Країну врятували журналісти, - Ющенко
9 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/9/175309/
Події довкола створення коаліції Партії регіонів та БЮТ – по суті, український варіант ГКЧП, коли за спинами людей хотіли забрати найсвятіше, що належить нації – соборність та незалежність. На цьому наголосив Президент України Віктор Ющенко, коментуючи наміри БЮТ та Партії регіонів внести зміни до Конституції. Поведінка журналістів, що чесно інформували громадськість, а також позиція громадян допомогли зірвати ці плани. Глава держави в черговий раз заявив, що не допустить обрання президента в парламенті, водночас нагадав, що докорінно вирішити проблему зможе реформування системи влади.

Події
-	Офіційні заяви
Януковичу замало бути президентом Верховної Ради
9 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/9/182043/
Лідер Партії регіонів Віктор Янукович оприлюднив заяву, в якій пояснив свою точку зору щодо змін до Конституції і своє рішення йти на всенародні вибори як кандидат в президенти. Він переконаний: “Бути Президентом Верховної Ради - цього замало, щоб підняти такий важкий вантаж, яким є зараз завдання подолати кризу. Для цього треба бути Президентом всього народу”. Про долю інших запланованих змін до Конституції, на яких спільно зійшлись Партія регіонів і її партнери з БЮТ та Блоку Литвина, зазначив, що в майбутньому вони будуть розглянуті парламентом. Закликав усіх до співпраці в реформуванні судоустрою, децентралізації місцевого самоврядування тощо.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Ющенко заявив, що це він переконав Януковича не погоджуватись на “ширку”
9 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/9/173058/
Під час прес-конференції з нагоди Дня журналіста Президент України повідомив: “Суть наших розмов із Януковичем, які відбувалися 3-4 рази, без деталей зводилися до того, що я пояснив, що у нього є лише один спосіб прийти до влади - це легітимний спосіб”. Ющенко заявив, у нього є можливості блокування антиконституційних ініціатив ініціатив в парламенті, навіть якби було прийняте відповідне рішення Верховної Ради. Охарактеризував українську політику як політику “кидал”, в якій ніхто не має гарантій вічного президентства чи прем’єрства. 

Події
-	Громадські заходи 
Яценюк вирішив запустити референдум про референдум
9 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/9/152855/
Арсеній Яценюк повідомив, що Фронт змін ініціюватиме всеукраїнський референдум з трьох питань: щодо необхідності проведення референдуму для внесення будь-яких змін до Конституції; щодо неможливості продовження повноважень будь-якої високопосадової особи або інституції поза конституційними термінами; щодо беззаперечного права народу на волевиявлення і виконання наслідків цього волевиявлення як закону для усіх державних інституцій. На думку лідера Фронту змін, це створить певні запобіжники, що не дозволять нікому переписувати Конституцію під себе. Політична сила розпочне експертне і громадське обговорення, по тому збір підписів на підтримку референдуму із наміром встигнути до президентських виборів.
 
Оцінки
-	Коментарі політиків
Тимошенко стала політичним трупом, - нардеп
9 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/9/144220/
Народний депутат України Ярослав Кендзьор про останні події навколо створення у парламенті широкої коаліції зазначив, успішне завершення альянсу БЮТ - Партія регіонів та реалізація їх намірів були б просто катастрофою для України. За словами Кендзьора, участь Прем’єр-міністра у конституційній авантюрі остаточно зняла маску з Юлії Тимошенко. “Ми можемо сьогодні без перебільшення сказати, що її політичний тріумф на цьому успішно завершується, що вона уже стає політичним секонд-хендом. Це - політичний труп, який вийшов на фінішну пряму своєї повної дискредитації”, - переконаний нардеп.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Янукович злякався Західної України, - нардеп 
9 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/9/140025/
На думку народного депутата Володимира В’язівського, настрої громадян України, зокрема, висловлені в рішеннях Тернопільської, Івано-Франківської та Львівської обласних рад, їх рішучий протест намірам Блоку Юлії Тимошенко та Партії регіонів вчинити антиконституційний переворот, поклали край коаліції. “Янукович злякався народного гніву і вийшов з процесу”, - зазначив В’язівський.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Тимошенко відхрещується від Медведчука
10 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/10/122825/
Відповідаючи під час прес-конференції на запитання журналістів, Юлія Тимошенко наголосила, що над усіма положеннями бютівського проекту Конституції працювала група з 25-ти народних депутатів фракції БЮТ, тому Конституцію можна пов’язувати лише з командою фахівців, з блоком, який вона очолює та з нею особисто. Будь-які закиди про причетність до цієї справи Віктора Медведчука безпідставні.  

Події
-	Громадські заходи 
Ющенко розкаже студентам, яка Конституція потрібна Україні
11 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/11/102032/
12 червня Віктор Ющенко візьме участь у спеціальному проекті телеканалу ICTV - телемості з провідними вузами Києва, Харкова, Одеси та Чернівців. Серед головних тем анонсованої розмови Глави держави з майбутніми юристами: “Яка Конституція потрібна Україні?”, “Як народ може керувати владою?”, “Чи може влада бути відповідальною?”

Оцінки
-	Коментарі політиків
Партія регіонів продовжує переговори з БЮТ
11 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/11/144026/
Народний депутат від Партії регіонів Вадим Колесніченко в ефірі програми “По суті” на телеканалі “Перший громадський” підтвердив, що консультації між Партією регіонів і БЮТ з питань внесення змін до Конституції продовжуються, не виключив він і подальших спільних голосувань двох фракцій за ключові законопроекти. Перешкодою для створення коаліції БЮТ – Партії регіонів, а відтак внесення змін до Конституції, стала ідеологічна несумісність, пояснює політик. Проблема зводиться до кількох ключових моментів: питання російської мови, історичної правди і справедливості та канонічної церкви. 

Події
-	Офіційні заяви 
Конституція під лідерку БЮТ
11 червня, Львівська газета
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/06/11/38002/
Іван Кириленко заявив, що найближчим часом Блок Юлії Тимошенко внесе до парламенту зміни до Конституції, розроблені представниками цієї політичної сили ще минулого року. Політик запевнив, опублікований в iнтернет-виданнях текст Конституції Партії регіонів і БЮТ розробляли не бютівці. Бютівські зміни до Основного закону стосуватимуться побудови парламентської політичної системи, зокрема децентралізації влади з делегуванням повноважень місцевим органам влади, реформи судової системи. Натомість Володимир Литвин стверджує, що проект Конституції, опублікований у ЗМІ, БЮТ і Партія регіонів узгоджували.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Тимошенко каже, що її геніальній Конституції завадила істерика 
12 червня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/06/12/184384
Прем’єр-міністр Юлія Тимошенко в інтерв’ю “5 каналу” пояснила необхідність внесення змін до Конституції через спричинену її нинішньою редакцією невизначеність і хаос у всіх гілках влади. Одна з головних інновацій, за словами Тимошенко, це реформування судової системи: призначення суддів без втручання політичних сил, спеціальне формування дисциплінарних комісій. Наголосила і на зміцненні прав опозиції. На думку Юлії Володимирівни, Конституція неприйнята в парламенті через істерику, влаштовану окремими політиками. 

Оцінки
-	Коментарі політиків
Проект змін до Конституції, який обговорювався під час консультацій про коаліцію, запропонував БЮТ - Янукович
13 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/13/101534/
Віктор Янукович в ефірі телеканалу “Інтер” зазначив, саме БЮТ ініціював питання виборів президента в парламенті. За словами лідера Партії регіонів, його політична сила відразу ж визначилась, що з цим категорично не згодна – президента повинен обирати народ. Крім усього, це були не переговори, лише консультації, які проводились більше року, наголошує політик.

Події
-	Офіційні рішення 
У Конституції Ющенка немає сумнівних положень, - висновки Венеціанської комісії
15 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/15/160823/
Зі слів Марини Ставнійчук, Венеціанська комісія засвідчила, що пропозиції вдосконалення Конституції України, які Президент України вніс до парламенту, були чи не найкращими за всі роки незалежності України. Зокрема, відзначення  удостоїлись кроки, що стосуються реформи судової системи, Вищої ради юстиції, питань прав та свобод людини і громадянина, де спостерігається очевидне наближення до європейських зразків. Було звернено увагу на те, що проект Президента не містить ряду сумнівних положень чинної Конституції України – інститутів коаліції та імперативного мандату у Верховній Раді, подвійної відповідальності Кабміну, неодноканального способу формування уряду. Разом з цим, Венеціанська комісія висловила й низку зауважень та застережень стосовно деяких пунктів проекту, що з їх урахуванням проект має бути доопрацьовано.       

Події
-	Офіційні рішення 
Затверджувати зміни до Конституції України на референдумі в Європі вважають зайвим 
15 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/15/101113/
Даючи схвальну оцінку президентському проекту Конституції як такому, що відповідає стандартам Ради Європи і Європейській правовій конституційній доктрині, Венеціанська комісія  позитивно відзначила запропоновані зміни, -  розповів про результати експертизи міністр юстиції Микола Оніщук. Заразом комісія критично поставилась до кількох норм проекту, зокрема, до напівпрезидентської системи, яка зберігатиме загрозу потенційного конфлікту між Президентом і Кабміном, визнала надмірною норму про затвердження якихось змін тільки на референдумі. Скептично оцінює позитивні відгуки комісії депутат Юрій Мірошниченко, адже Венеціанська комісія дивиться тільки на дотримання стандартів демократії, але аж ніяк не оцінює політичну доцільність змін.   

Оцінки
-	Експертні оцінки
“Роз’їхалися”, але не розлучилися
Ігор Жданов: “І БЮТ, і Партія регіонів отримали урок відкритості. А президентська кампанія стане для них тестом на сумісність”
16 червня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/pages.php?ac=arch&atid=74498
Політичний експерт Ігор Жданов прокоментував провал коаліційних перемовин Партії регіонів і БЮТ. У цього союзу ще може бути майбутнє, до чого підштовхуватимуть політична і економічна ситуація в країні, необхідність конституційних перетворень, боротьби з економічною кризою, формування моделі економіки післякризової України. Завадити об’єднанню може тактика цих політичних сил на президентській кампанії. Щодо їхнього спільного проекту змін до Конституції, то ПР і БЮТ отримали урок відкритості і змушені будуть в майбутньому долучити до конституційного процесу суспільство. Експерт прогнозує, питання Конституції буде однією з центральних тем президентських виборів і кожна з політичних сил піде на вибори, маючи свій проект.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Медвєдєв дав вказівку Януковичу, щоб широкої коаліції не було, бо тоді б Україна зміцніла 
16 червня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/06/16/184905 
Про це на прес-конференції в Івано-Франківську заявив голова обласної організації ВО “Батьківщина”, народний депутат України від БЮТ Дмитро Шлемко. Політик підкреслив, що виступав проти коаліції з Партією регіонів. Щодо нової редакції Конституції нардеп зазначив, що вона не передбачає виборів президента у парламенті і у ній немає “ніякої руки Кремля”, адже Конституція творилася в українських кабінетах п’ятьма людьми – Лавриновичем, Медведчуком, Турчиновим, Тимошенко і Януковичем.  

Оцінки
-	Експертні оцінки
Політологи підтримують повернення до мажоритарної системи виборів на місцевому рівні, що пропонує Конституція Ющенка 
18 червня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/06/18/185225
ЗІК представив позицію кількох політологів в питанні повернення до мажоритарної системи виборів на місцевому рівні, що пропонує Ющенко в проекті змін до Конституції. Кость Бондаренко повністю підтримує цю ідею, адже за результатами досліджень інституту імені Горшеніна до такого вибору схиляються 2/3 населення України. Володимир Горбач вважає, популярність такого кроку зумовлена дискредитацією системи голосування за партійними списками закритого типу. Андрій Золотарьов і Олег Проценко підкреслюють надмірну заполітизованість місцевих рад за сучасної системи, що веде до безвідповідальності депутатів; реформа ж зможе відновити зв'язок між громадянами і їх депутатами, розширити представницьку демократію. Проте політологи сходяться й на тому, що шансів повернути мажоритарну систему майже нема через небажання місцевих партійних босів позбуватися влади.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Всі потрясіння, як метастази, йдуть від уряду, – Ющенко 
19 червня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/06/19/185414
Президент України дав інтерв’ю газеті “Україна молода” з приводу запропонованих ним змін до Конституції. На його думку, конституційна реформа 2004 р. сконцентрувала владу в найбільш нестабільних державних інститутах – парламенті та уряді, які неспроможні забезпечити країні спокій і стабільний розвиток. Ющенко закликає, не відмовляючись від парламентської демократії, реформувати її таким чином, щоб відділити формування вічних, національних інституцій від політичної ідеології. За його проектом це забезпечується поділом парламенту на дві палати, одна з яких діятиме на представницькій, а інша на партійній основі.  

Події
-	Громадські заходи
Тернополяни хочуть написати “Народну Конституцію” і запрошують долучитися всіх охочих  
19 червня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/06/19/185433
Коли стало відомо про зміни до Конституції України, що їх готували ПР і БЮТ, у Тернополі була створена ініціативна група “Народна Конституція”. Її мета – сприяти прозорому, відкритому і всенародному обговоренню конституційних змін. Група закликала усіх небайдужих громадян, громадські організації, органи місцевого самоврядування долучитися до почину. Застерегла парламентські сили від спроб внести зміни в Конституцію кулуарно, поза волею народу. Пригрозила в такому випадку акціями громадського тиску. 
  
Оцінки
-	Експертні оцінки
Зміни до Конституції? Ні, піар...
24 червня, Львівська газета 
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/06/24/38114/
Газета провела розмову з кількома політичними експертами про перспективи проекту Конституції в редакції В. Ющенка після Венеціанської комісії і про очікувані “конституційні бої” між політиками в рамках президентської кампанії. Володимир Фесенко: схвалення проекту Конституції комісією є зовнішньоюридичною експертизою і на його долю в Україні не вплине. Володимир Цибулько: висновок комісії має значення для самого Президента як підтвердження його євроінтеграційної доктрини; вважає доцільним референдум щодо цього проекту паралельно в день виборів Глави держави. Олесь Доній: проект Ющенка буде документом для вивчення аналітиками, публіцистами, інтелектуалами, але не більше; в передвиборчій кампанії він Ющенку аж ніяк не допоможе, через несприйняття діючого Президента громадськістю. Щодо наслідків “війни проектів” політологи сходяться на тому, що реальних змін в Основний закон поки що введено не буде, і “конституційні бої” так і залишаться елементом передвиборних технологій.   

Оцінки
-	Коментарі політиків, Експертні оцінки
Кожному – своє. У Конституцію слід дописати те, що її треба … виконувати. 
25 червня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/pages.php?ac=arch&atid=74738
За кілька днів до відзначення в Україні Дня Конституції “ВЗ” опитав відомих політиків і експертів, що вони змінили б у тексті Основного Закону, якби була така можливість. Станіслав Ніколаєнко прописав би рядок про обов’язкове виконання Конституції, крім того про передачу влади на місця, ліквідацію держадміністрацій і формування виконкомів рад. Ігор Юхновський – запровадження президентської моделі республіки, а для контролю за діями президента утворення сенату. Левко Лук’яненко – повернення Конституції до попереднього стану, зміненого в 2004 р. Ігор Коліушко – чіткий розподіл повноважень між Президентом, ВР та Кабміном, зміцнення місцевого самоврядування, чіткіше формування Конституційного Суду. Катерина Ващук – відкриті виборчі списки або повернення до мажоритарної системи.

Події                
-	Офіційні звернення 
Конституція від Ющенка - це Конституція свободи і порядку, - НСНУ
27 червня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/27/180049/
VII з’їзд партії “Наша Україна” ухвалив резолюцію стосовно змін до Конституції України. В резолюції партія визнала актуальність внесення змін до Основного Закону, засудила “антиконституційний заколот” Партії регіонів і БЮТ, підтримала проект Конституції Ющенка, спрямований на захист української демократії та національного розвитку, і оголосила його всеукраїнське обговорення.  

Оцінки
-	Аналіз
Конституція – “під себе”, любимих… 
27 червня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/pages.php?ac=arch&atid=74794
Конституція – це кодекс існування держави, святиня. Але від моменту драматичного ухвалення української Конституції її намагаються використати і пристосувати “під себе”. Так Леонід Кучма під фінал другого терміну президентства спробував проштовхнути у парламенті зміни до Конституції, щоб Україну з президентської республіки перетворити на парламентсько-президентську і продовжити своє “царювання”. Пізніше Конституційний Суд визнав другий термін президентства Кучми першим і дозволив Леонідові Даниловичу балотуватися втретє. Далі в 2004 р. Конституція стала розмінною монетою політичних торгів, - прийнята тоді нова редакція породила дуалізм і конфліктність у владі, від яких політична система країни страждає досі. Основний Закон держави намагаються підім’яти під себе й зараз автори нових редакцій – Ющенко і ПР - БЮТ. 

Події                
-	Офіційні звернення 
У День Конституції Ющенко нагадав про загрозу та заявив про шанс
28 червня, ZAXID.NET 
http://www.zaxid.net/newsua/2009/6/28/120002/
У привітанні українців з нагоди дня Конституції Президент України наголосив, що Конституція – наш прямий зв'язок з усією тисячолітньою Україною, великий суспільний договір про те, як хочемо жити, влаштувати нинішнє і майбутнє життя. Підкреслив, що пропонує Конституцію свободи і порядку, що чітко і прозоро впорядкує управління державою, зміцнить владу, захистить невід’ємне право людей обирати, контролювати і змінювати її. Цей документ повинен відкрити українцям шлях до ЄС, зробити незалежними і ефективними суди та правоохоронні органи, забезпечити прямі механізми гарантування прав і свобод, надати регіонам вичерпні права. Конституція – великий національний шанс, зазначив Віктор Ющенко.  

Оцінки
-	Експертні оцінки
При зміні Конституції спрацьовує популізм, - Козюбра 
30 червня, ZAXID.NET 
http://www.zaxid.net/article/43950/
Ексклюзивне інтерв’ю з доктором юридичних наук Миколою Козюброю, суддею КС у відставці. Юрист визнав, Конституція України зразка 1996 р. підправлена нефаховими змінами 2004 р. суперечить дійсному стану суспільства. Проаналізував три законопроекти про внесення змін до Конституції, що привернули найбільшу увагу ЗМІ, політологів і юристів. Реалізацію ПРіБЮТівського проекту назвав шляхом до реанімації тоталітаризму, побудови тоталітарної системи “на двох”. В проекті Гриценка досягнення міцного правопорядку у суспільстві лише через запровадженням президентської форми правління викликало у експерта сумнів, тут знову загроза жорсткого авторитаризму. В проекті Ющенка його насторожила ідея прийняття всіх змін до Конституції на референдумі, що призведе до хвилі популізму. Микола Козюбра застерігає, жодну з передбачених законопроектами моделей – парламентську, президентську чи змішану – не можна приймати механічно, без врахування національних особливостей та конкретно-історичних умов України. 

ЛИПЕНЬ

Оцінки
-	Коментарі політиків
Сергій Тігіпко: Україні потрібен прагматизм
3 липня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/07/03/187339
Сергій Тігіпко в інтерв’ю львівським журналістам розповів про свою мотивацію йти в президенти і про бачення подальшого розвитку України. Запевнив, Тимошенко, Ющенко і Янукович не будуть основними гравцями на виборах. Конкурувати серед інших кандидатів політик збирається досвідом і націленістю на результат, оминає гострі теми, які розділяють Україну. Щодо конституційних змін переконаний, потрібно було б теоретично відпрацювати два варіанти: президентсько-парламентської і парламентсько-президентської республіки. Але в даний момент Україні однозначно треба посилювати президентську гілку влади, бо чим гірша ситуація, тим легше виходити з неї через централізацію влади. Також потрібно буде посилити повноваження і відповідальність місцевої влади. Рекомендує повертатися до змішаної або мажоритарної системи виборів на місцях і виборів мера у два тури. 

Оцінки
-	Коментарі політиків
Тимошенко та Янукович відновили переговори, - нардеп
8 липня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/7/8/144742/
Народний депутат України Андрій Парубій вважає, що БЮТ і ПР намагаються перевести роботу парламенту в режим позачергових сесій для того, щоб до початку наступної сесії ВР проголосувати за зміни до Конституції у першому читанні. Парубій запевняє, переговори стосовно створення широкої коаліції між БЮТ і ПР тривають: “Є інформація, що робочі групи продовжують напрацьовувати зміни до Конституції”. 

СЕРПЕНЬ

Події                
-	Громадські заходи 
Яценюк придумав, що робити із олігархами
17 серпня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/8/17/155543/
За інформацією прес-служби Фронту змін, ця громадська організація ініціює проведення всеукраїнського референдуму щодо Конституції. З цією метою, 15 серпня у понад 300 населених пунктах всіх регіонів України за участі близько 100 000 осіб пройшли збори ініціативних груп. Учасники обговорили й затвердили питання, які буде винесено на референдум, протоколи зборів будуть направлені в ЦВК. В подальшому ініціативні групи займатимуться збором підписів у своїх містах, селищах і селах. Лідер Фронту змін Арсеній Яценюк зауважив, що референдум за народною ініціативою покликаний захистити право народу формувати владу та впливати на неї і захистити Конституцію від маніпуляцій.  

Оцінки
-	Коментарі політиків
Янукович не сприймає Ющенка серйозно
25 серпня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/8/25/182056/
Лідер Партії регіонів Віктор Янукович вважає, що до президентського законопроекту про зміни до Конституції України не можна ставитися серйозно, Ющенко виніс його на громадське обговорення з однією метою – напередодні президентських виборів зайвий раз нагадати про себе.

Оцінки
-	Експертні оцінки
Ющенко спізнився з обговоренням своїх змін до Конституції, – експерт
25 серпня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/08/25/193479
Політолог Ігор Коліушко в інтерв’ю “Німецькій хвилі” прокоментував президентський указ про всенародне обговорення конституційних змін. Указ може виявитися звичайною “совєтською відбувайлівщиною”, адже досі фахівців по цьому питанні або не запрошували за круглий стіл до Президента, або ніхто з авторів конституційних змін від Віктора Ющенка не приходив на дискусії, організовані громадськими організаціями. Експерт висловив сумнів в тому, що цей проект буде ухвалений у парламенті до закінчення каденції Віктора Ющенка. 

Оцінки
-	Аналіз
Одні кажуть – демократія, інші – самореклама… Перед виборами нам пропонують поговорити про Конституцію
27 серпня, Високий Замок 
http://www.wz.lviv.ua/pages.php?ac=arch&atid=76313
В День незалежності Президент України оголосив про початок всенародного обговорення власного проекту змін до Конституції. Пропонується чимало нововведень: нарівні з Державним узаконити ще й Духовний гімн України “Боже великий, єдиний, нам Україну храни…”; вибори президента, парламенту, місцевих органів розвести у часі; впровадити інститут мирових суддів, які встановлюватимуть справедливість у громадах. Найбільше змін передбачено внести у законодавчу систему. Одні вважають, що Президент через прямий діалог з народом запустив демократичний механізм вдосконалення Основного Закону. Інші, зокрема політолог Володимир Фесенко, переконані, що це обговорення є лише передвиборчим піар-ходом команди Ющенка з метою привернути до себе більшу увагу.

Події
-	Офіційні заяви
Ющенко, в принципі, готовий провести референдум, – прес-служба Президента
27 серпня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/08/27/193940
Віктор Ющенко в інтерв’ю газетам “Україна молода”, “День” та “Дело” повідомив, що якщо після всенародного обговорення і узагальнення пропозицій з приводу нової Конституції виникне ініціатива щодо загальнонаціонального референдуму, він сприятиме його проведенню. Президент вважає, всенародне обговорення є єдиним способом показати, що громадяни і є справжніми авторами Конституції. 

Оцінки                
-	Соціологічні опитування 
50% українців жодного разу не відкривали Конституції України
28 серпня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/8/28/172034/
В ході прес-конференції на тему “Перші результати обговорення Конституції серед підприємців” було оприлюднено такі результати опитувань: 50% українців жодного разу не відкривали Конституції та не знають основних законів, 60% вважають, що Конституція їх не захищає, 70% вважають, що в Конституцію потрібно внести зміни. Серед головних причин такого пасивного ставлення до Основного закону країни респонденти назвали ігнорування норм Конституції верхівкою влади та звичка ще з радянських часів, коли ніхто Головного закону не читав. 

ВЕРЕСЕНЬ

Оцінки
-	Коментарі політиків
Голови ОДА агітують за Конституційну реформу
3 вересня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/9/3/150026/
Голова Дніпропетровської ОДА Віктор Бондар, Харківської - Арсен Аваков та Чернівецької - Володимир Куліш під час брифінгу у Секретаріаті Президента заявили про те, що конституційна реформа є нагальним політичним завданням, здійснення якого має встановити баланс між гілками державної влади та надати реальні повноваження регіонам. Віктор Бондар особливо підтримав ідею запровадження верхньої палати парламенту. Арсен Аваков та Володимир Куліш критично оцінили теперішній розподіл бюджетних коштів між центром і регіонами, надмірну централізацію бюджетних повноважень, які мають бути ліквідовані за проектом Ющенка. 
 
Події
-	Пропозиції і проекти
Тимошенко обіцяє місцевій владі збільшити повноваження до 5 років
5 вересня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/9/5/182053/
На установчому з’їзді всеукраїнської асоціації сільських і селищних рад Прем’єр Юлія Тимошенко пообіцяла проведення чергових виборів місцевої влади у 2011 році і збільшення терміну її повноважень до 5 років. За її словами, це передбачено проектом конституційних змін, внесеним БЮТ у парламенті. Остаточне ухвалення цих змін до Конституції повинно відбутися після президентських виборів.  

Оцінки
-	Експертні оцінки
Зміни до Конституції – це не шлях до виходу з кризи, а лише маніпуляція свідомістю людей, – експерт
10 вересня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/09/10/195808
Центр політичних досліджень та управління внутрішньої політики ЛОДА організували опитування експертів щодо необхідності конституційних змін і круглий стіл на тему перспектив реформування Конституції у світлі майбутніх виборчих кампаній. Опитування стосувалося актуальності проведення конституційної реформи, її здатності подолати політичну кризу в країні і ставлення експертів, до запропонованих Президентом конституційних змін. В контексті цього Юрій Шведа, один з експертів заявив, що реформування Конституції не виведе Україну з політичної кризи і служить лише для маніпуляції свідомістю; головне ж це наповнення влади і її реалізація. Анатолій Романюк наголосив на тому, що навряд чи вдасться реалізувати проект змін до Конституції під час передвиборчої гонки. 

Події
-	Громадські заходи 
Влада Прикарпаття закликає до обговорення Конституції
10 вересня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/09/10/195641
На нараді представників РДА та міст обласного значення Прикарпаття, редакторів місцевих ЗМІ і лідерів громадських організацій Олег Коржак, заступник голови ОДА, поставив завдання - створення всенародної Конституції через прямий діалог з людьми. Чиновник повідомив про формування в області ініціативних груп для всенародного обговорення проекту змін до Конституції, запропонованих Президентом. 

Оцінки
-	Коментарі політиків
Чижмарь в Інтернеті обговорив Конституцію Ющенка й закликає це зробити мешканців Тернопільщини
11 вересня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/09/11/195887
За інформацією прес-служби Тернопільської ОДА, губернатор Тернопільщини Юрій Чижмарь взяв участь в Інтернет-обговоренні проекту Конституції, що ведеться на веб-сайті Глави держави, та закликає це зробити краян. Політик наголосив, що повністю підтримує ініціативу Президента.

Події
-	Громадські заходи
8 областей Західної України підтримали проект конституції Ющенка
22 вересня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/9/22/174557/
У Львові відбулися перші міжрегіональні муніципальні слухання “Конституційні засади організації місцевої влади” як фактично перший тур всенародного обговорення проекту внесення змін до Конституції України, запропонованого Віктором Ющенком. За результатами слухання його учасники, представники 8 західноукраїнських областей, прийняли резолюцію, якою повністю схвалили проект конституційних змін Віктора Ющенка і розкритикували усі інші проекти. Позитивно відмітили комплексний підхід до реформування системи місцевої публічної влади, посилення президентських повноважень, введення відкритих списків на парламентських виборах і введення двопалатного парламенту тощо.

Події
-	Громадські заходи 
Запропоновані зміни до Конституції не позбавлені популізму, – експерти
29 вересня, ZAXID.NET 
http://www.zaxid.net/newsua/2009/9/29/140228/
Львівська обласна організація “Комітет виборців України” організувала обговорення основних змін до Конституції України в частинах, що стосуються виборів та місцевого самоврядування. На розгляд експертів та лідерів політичних партій було представлено три офіційні проекти змін до Основного закону: “Народна Конституція” Віктора Ющенка, проекти Анатолія Гриценка та ВО “Свобода”. Проект БЮТ теж частково розглядали, але експерти не вважають його офіційним, адже він існує лише в Інтернет-версії. Відзначено ряд позитивних тенденцій, що стосуються розділення у часі, організації та проведення виборів різних рівнів, врегулювання питання референдуму тощо. Водночас політологи не заперечують, що нові проекти не позбавлені популізму.

Події
-	Громадські заходи
У Луцьку стартувала кампанія в підтримку Конституції Ющенка
29 вересня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/09/29/198089
В рамках всенародного обговорення проекту Конституції Віктора Ющенка в Луцьку стартувала наметова кампанія в підтримку цього проекту. Учасники кампанії збирають підписи волинян, які поділяють думку Президента України щодо конституційних змін, поширюють брошури з текстом проекту Конституції та проводять опитування серед населення щодо відповідних змін до Основного закону. 

ЖОВТЕНЬ

Оцінки
-	Аналіз
Тимошенко – останній Президент України?
5 жовтня, Львівська газета
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/10/05/39245/
Інтелектуальний експеримент політолога Петра Лелика на тему - майбутнє України за президентства Юлії Володимирівни. Отож, після переможних виборів на захоплення і консолідацію реальної влади, стабілізацію власного становища у Тимошенко буде максимум рік. На березень припаде переформатування коаліції. В травні відбудеться референдум щодо проекту Конституції авторства Тимошенко і в червні-вересні прийняття Конституції у Верховній Раді, яка буде поставлена перед вибором: або Конституція, або - всі на вибори. Потім низка кадрових призначень. Далі грядуть катаклізми державного масштабу: параліч прогнилого і корумпованого державного механізму, економічна катастрофа, показовий розгін “неугодних” з вищого ешелону влади і великомасштабний переділ власності, хвиля соціального протесту, відмова Юлі Володимирівні її зовнішніх партнерів, агресивна політика Кремля і падіння режиму Тимошенко, після чого повна руйнація держави Україна.

Події
-	Офіційні рішення 
Зміни до Конституції України обговорюватимуть на сесії Львівської обласної ради
6 жовтня, ZAXID.NET
http://www.zaxid.net/newsua/2009/10/6/180017/
Під час засідання президії Львівської обласної ради було ухвалено рішення щодо проведення сесії ЛОР та затвердження попереднього порядку денного сесії. 20 жовтня депутати Львівської облради повинні розглянути питання “Про всенародне обговорення проекту Закону України “Про внесення змін до Конституції України”. 

Оцінки
-	Експертні оцінки
Тимошенко після виборів матиме вплив на всі гілки влади
13 жовтня, Львівська газета
http://www.gazeta.lviv.ua/articles/2009/10/13/39270/
Розмова з політологом Володимиром Фесенком щодо реальної влади майбутнього Президента України. Зважаючи на підпорядкованість силових структур і значні кадрові повноваження, також за умов парламентської підтримки і лояльності Прем’єра майбутній Президент, на думку політолога, зможе стати сильною політичною фігурою. Більші шанси на таку розстановку сил має Юлія Тимошенко. Цікаво, що будь-який новий Президент рано чи пізно спробує провести конституційну реформу. Варіанти можуть бути різні, що стосується і шляху її впровадження: через парламент, через референдум або просто через рішення Конституційного Суду про скасування конституційної реформи 2004 року.  

Події
-	Громадські заходи 
“Наша Україна” не висуватиме Ющенка у президенти?
16 жовтня, ZAXID.NET 
http://www.zaxid.net/newsua/2009/10/16/170829/
Політрада “Нашої України” обговорила хід проведення наметової кампанії на підтримку змін до Конституції і перенесла дату 8 З’їзду партії. Голова Політради Віра Ульянченко поінформувала, що зміни до Конституції викликали у суспільстві дуже велику цікавість, люди активно висловлюють власну думку, тільки по лінії партійної кампанії на сьогодні вже є понад 200 тисяч заповнених анкет щодо ключових змін до Конституції. 

Події
-	Пропозиції та проекти
Заплямована влада
“Педофільський скандал” примусить депутатів відмовитися від недоторканності?
20 жовтня, Високий Замок
http://www.wz.lviv.ua/pages.php?ac=arch&atid=77725
На фоні скандалу про розбещення та ґвалтування неповнолітніх дітей у міжнародному таборі “Артек” за участі народних депутатів, фракція БЮТ запропонувала розпочати сесію Верховної Ради з голосування за внесення змін у Конституцію, якими пропонується зняти депутатську недоторканність з народних обранців. Але прийняття цього рішення під сумнівом, від прес-служб різних депутатських фракцій надходили заяви, що давали зрозуміти – за питання про зняття депутатської недоторканності найближчим часом народні обранці не голосуватимуть.

Події
-	Офіційні рішення
Рада провалила зміни до Конституції Ющенка
22 жовтня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/10/22/201404
Парламент відмовився направити до Конституційного суду проект змін до Конституції Президента Віктора Ющенка. “За” проголосувало лише 28 депутатів від НУНС та 20 від Блоку Литвина.  Крім цього депутати відхилили ще три проекти змін до Основного закону. 

Оцінки
-	Коментарі політиків
Політична заангажованість та окремі політичні інтереси домінують над положеннями Конституції, – Ставнійчук
23 жовтня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/10/23/201413
Марина Ставнійчук, заступник глави Секретаріату Президента-Представник Президента України у Конституційному Суді та ЦВК, прокоментувала нещодавнє голосування у парламенті щодо пропонованого Президентом проекту змін до Конституції. За її словами, сьогодні жодне нормальне, в тому числі й політичне рішення, яке потрібне людям та країні, навряд чи може пройти у чинному парламенті. Звернула увагу на порушення народними депутатами конституційної процедури внесення змін та доповнень до Конституції. Нагадала, що Президент виніс пропоновані ним конституційні зміни на всенародне публічне обговорення, тому має всі шанси сподіватися на підтримку людей у цьому питанні.

Події
-	Офіційні заяви
Янукович і Тимошенко обіцяють “стабільність” після “хаосу”... Фаворити президентських перегонів почали забіг
26 жовтня, Високий Замок
http://wz.lviv.ua/pages.php?ac=arch&atid=77873
Протягом тижня офіційної реєстрації у ЦВК кандидатів на президентські вибори, зареєстровано вже 10 претендентів на пост Глави держави. Серед них керівник уряду Юлія Тимошенко і лідер опозиції Віктор Янукович, які на думку спостерігачів, складуть фінальну пару цих перегонів. Під час висунення Януковича на XII з’їзді Партії регіонів, в його заяві прозвучала і нищівна критика на адресу нинішньої “розсвареної, непрофесійної” влади, і обіцянки майбутніх змін в рамках програми “Україна для людей”, проте ні слова про конституційні зміни. Юлія Тимошенко, зібравши 150 тисячний з’їзд БЮТу на Майдані, заявила про необхідну для України “диктатуру закону, порядку і правил, які базуються на справжніх Божих заповідях”. Крім усього іншого виступила за те, щоб після виборів таки внести зміни у Конституцію і провести реформи у системі правосуддя.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Ющенко в Ужгороді закликав повірити у необхідність конституційної реформи
29 жовтня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/10/29/202246
Президент України Віктор Ющенко перебуваючи в Ужгороді взяв участь у прямому ефірі на Закарпатській обласній державній телерадіокомпанії. Серед тем, що порушувалися під час ефіру, – необхідність конституційної реформи та зміни виборчого законодавства. Ці реформи Віктор Ющенко вважає необхідними для досягнення політичної стабільності у країні. Крім того назвав три ключові завдання, на яких має зосередитися українське суспільство: процес національного єднання та консолідації навколо ключових цінностей, продовження демократичних процесів, утвердження європейського вибору України.

Оцінки
-	Коментарі політиків
Томенко пропонує розпочати переписувати Конституцію з перенесення дня її святкування
29 жовтня, Західна інформаційна корпорація
http://zik.com.ua/ua/news/2009/10/29/202370
Віце-спікер ВРУ Микола Томенко провів у Львові презентацію свого перевиданого підручника “Історія української Конституції”. Політик запропонував розпочати зміни до Конституції перенесенням дати святкування Дня Конституції з 28 червня на 5 квітня, адже саме в цей день 1710 р. була схвалена Конституція Пилипа Орлика. З його слів, не треба поспішати зі змінами до Конституції, оскільки вони мають бути виважені і осмислені суспільством. А воно поки що немає однозначної думки щодо форми правління – парламентської чи президентської республіки, хоча вже визначилося щодо реформи місцевого самоврядування і правоохоронної системи.

Розділ 4. ІНДИКАТОРИ ТА СТРАТЕГІЇ ДЕМОКРАТИЗАЦІЇ ПОЛІТИЧНОЇ СИСТЕМИ
Досвід демократичної трансформації переконливо доводить важливість правильного вибору стратегій демократизації. Ідея полягає у тому, щоб описати межі та важливі людські можливості в процесі демократизації, виробити знання, що повинні допомогти оминути  труднощі на шляху цього процесу. Які різновиди стратегій є більш ефективними для демократизації політичних систем та консолідації політичних інститутів? Чи демократизація визначається наслідками змін в соціальному середовищі й іншими зовнішніми факторами, чи вона швидше є результатом свідомих зусиль політичних акторів? У якому напрямку діють соціальні стратегії, адже вони можуть як сприяти так і заважати процесу демократизації, і якими дані стратегії повинні бути? Саме на ці засадничі питання й намається дати відповідь відомий фінський дослідник процесів демократизації Тату Ванханен. Організовані ним порівняльні дослідження дали значний емпіричний матеріал для подальшого розвитку теорії демократизації.  Окрема увага в них приділяється насамперед актуальним стратегіям, які використовуються в боротьбі за демократію в різних країнах і в різних місцевих умовах. Що очевидно особливо буде цікавим для формування ефективних стратегій демократизації в Україні. Які стратегії повинні застосовуватися в процесі демократизації? Як ми можемо пояснити успішні та провальні зусилля демократизувати політичні системи? Чи повинні вони однозначно бути раціональними та ефективними чи можуть бути й провальними та помилковими? Які стратегії є успішними, а які провальними? Що детермінує їх успіх чи провал і особливо, як на це впливають соціальні умови та політичні стратегії, які використовуються в боротьбі за демократизацію. Ці та інші питання у центрі уваги команди дослідників очолюваних Тату Ванханеном. Основні теоретичні узагальнення ученого ми й пропонуємо увазі читачів.
Теорія демократизації
Спробу пояснити варіанти ступенів демократизації Т. Ванханен робить на основі біологічної теорії Ч. Дарвіна й виходить з узагальнення, що в боротьбі за існування політичні структури та моделі поведінки розвиваються й відповідним чином адаптуються до різноманітних навколишніх умов. Відповідно, теорія Дарвіна також пояснює принципові правила політичного змагання. Виходячи з неї гостра боротьба за виживання  відбувається між окремими популяціями, тому, що вони завжди потребують життєвих ресурсів. Звідси робляться висновки, що а) всі види мають великий потенціал зростання, б) популяція нормально показує стабільність і в) природні ресурси є обмеженими, і в сталому середовищі, залишаються незмінними. 
На основі цих положень, Дарвін заключає, що виживання залежить частково й від спадковості індивідів. Він підсумовує, що індивіди, які краще адаптовані до оточуючого їх середовища мають кращі шанси на виживання ніж ті, чиї характеристики є менш адаптованими. Як наслідок, існує значна нерівність у виживанні індивідів та їх генетичним матеріалом, і ця нерівність, у здатності до виживання, і визначає процес природнього відбору. Покоління за поколінням, процес відбору веде до остаточної зміни популяції, що й визначає суть природної еволюції.
Т.Ванхенен посилається на теорію еволюції Дарвіна тому, що переконаний, що подібні принципи можна застосовувати до еволюції політичних структур. Політика може трактуватися як відображення універсальної боротьби за виживання в життєвому середовищі. Це специфічний спосіб  боротьби за дефіцитні ресурси. Вони є життєво необхідними оскільки люди живуть в світі обмежених ресурсів, де змагання та боротьба є ключовими аспектами їх розподілу. Тому еволюційні корені політики роблять необхідним вирішувати конфлікти, пов’язані з боротьбою за дефіцитні ресурси, оскільки кожен вважає, що має однакові права на розподіл цих ресурсів. “Ми повинні зрозуміти, що немає шляху уникнути цієї боротьби, тому, що в природі всього існуючого лежить насамперед інстинкт самозбереження”. - зазначає учений. 

Політичні структури та моделі поведінки можуть бути визначені як колективні організми, що еволюціонують в боротьбі за обмежені ресурси. 
Люди демонструють різні моделі поведінки та впроваджують різні політичні структури які змагаються за виживання і як результат - більш відповідні моделі та структури в підсумку витісняють менш відповідні. Це нерівне співіснування різних моделей політичної поведінки та структур, визначає процес природнього відбору в політиці. Ця лінія пояснення веде до висновку, що існуючі моделі політичної поведінки та структури, так і як різні політичні системи є результатом еволюції через природний відбір в політиці, який продовжує визначати її суть. 
Т. Ванханен схильний визнати, що через те, що політика є частиною боротьби за існування, учасники змагання за обмежені ресурси схильні використовувати усі придатні для цього методи. Вони змагаються за владу тому, що влада може бути використана для боротьби за обмежені ресурси. Людська надія на владу і на її плоди, – констатує вчений, – буде постійною, оскільки на практиці не всі індивіди чи групи мають однакові можливості здобути владу та її плоди, тому, що джерела влади, чи можливості якими користуються люди в боротьбі за владу, є неоднаковими. 
Раціонально підсумувати, що в суспільних ресурсах, які використовуються як ресурси влади, такий же ступінь нерівності поміж індивідами та групами, і що є велика різниця між суспільствами в їх розподілі поміж конкуруючими групами. Як наслідок, влада розподіляється диференційовано у різних навколишніх умовах. Це дає найефективніше пояснення тому факту, що той, хто має більше доступу до ресурсів влади той має і більше влади. Це і є те, що змушує запобігати перед владою і робити боротьбу за неї передбачуваною. 
У такій інтерпретації, адаптація політичних систем до навкольшнього середовища означає, що структури влади будуть адаптованими до структур ресурсів. Концентрація владних ресурсів веде до автократичних політичних структур, у той час як широкий їх розподіл робить можливим розподіл влади та демократію. Це і є базовою ідеєю, яку Т. Ванхенен використовує для пояснення демократизації та різних варіантів політичних систем з точки зору перспектив їх демократизації. Дана ідея конкретизується наступними твердженнями:
1.	Відносний розподіл економічних, інтелектуальних та інших ресурсів влади поміж різними сегментами населення є фундаментальним фактором для обрахунку варіантів демократизації.
2.	Демократизація буде мати місце за умов в яких ресурси влади будуть настільки широко розподілені, що жодна з груп не зможе бути здатною стримувати своїх конкурентів чи посилювати їх гегемонію. 
Ці твердження передбачають, що найважливіші фактори, які пояснюють демократизацію знаходяться в соціальних структурах та умовах, які відображають розподіл влади в суспільстві поміж конкуруючими групами. Якщо істотні ресурси влади є широко розподіленими поміж різними секторами населення, соціальні умови є сприятливими для демократизації, якщо ж вони концентруються в кількох руках, умови є несприятливими для демократії і навпаки сприятливими для авторитарних політичних систем. Демократія виникає як  раціональний компроміс між конкуруючими групами. Тому відносний розподіл економічних, інтелектуальних та інших ресурсів влади поміж різними групами населення вважається фундаментальним фактором  зміни політичних систем з точки зору їх демократизації. 

Індикатори демократизації

Сформульована ученим гіпотеза потребувала емпіричної підтримки. Перевіряючи її необхідно було замінити операційно визначувані індикатори для гіпотетичних концепцій “демократизації” та “відносного розподілу ресурсів влади”, які Т. Ванханен  сформулював і застосовував до всіх досліджуваних країн.
Хоча операційні індикатори демократизації були сформульовані та використовувані в багатьох порівняльних дослідженнях, однак вони значно відрізняються одні від одних. “Я хотів побудувати індикатори демократизації, базовані на якісних показниках, які можуть бути застосовані до всіх сучасних країн і які враховують найважливіші виміри демократії”, – зазначає учений. 
Насамперед у їх основу, були покладені розроблені ще Р. Далем такі базові характеристик як змагання та участь. Вони загалом дають можливість відрізняти більш демократичні системи від менш демократичних. Вони також визначають факт існування певного ступеню рівності в тому сенсі, що різноманітні  групи є однаково рівними у змаганні за владу. Існування  законної конкуренції означає, що індивіди та групи є вільними для самоорганізації та опонування уряду. Рівень участі  в процесі прийняття рішень - через участь у виборах чи в інший спосіб - показує  відносну кількість людей, які беруть участь у політиці. Чим вищим є рівень участі та змагання тим вищим є рівень демократизації у відповідних політичних системах.
Для визначення рівня конкуренції у політичній системі Т. Ванханен обраховує  також виборчий успіху малих партій (наприклад, відсоток голосів, які віддані їм на парламентських чи президентських виборах). Ці цифри додаються і діляться на відсоток голосів, які здобула найбільша партія. Якщо у такий спосіб обрахувати парламентські та президентські вибори, то арифметика вкаже на процентне відношення виборців, які представляють малі партії. Процентне відношення населення, яке приймало участь у виборах і є ступенем виборчої участі. При чому отриманий відсоток представляє  все населення, а не лише те, що має виборчі права.
Складним теоретичним завданням дослідника був пошук емпіричного відповідника показнику “відносний розподіл ресурсів влади”. Важко знайти задовільні універсальні індикатори оскільки у боротьбі за владу ніщо не відкидається як ресурс. Між тим основні ресурси різняться між собою від країни до країни і від одного періоду до іншого. Вони є справді формальними перешкодами, але вони не можуть бути повністю неподоланими. Аспекти розподілу ресурсів в різних країнах можуть бути порівнювані через використання відповідних непрямих індикаторів, які залишаються приблизно однаково важливими у всіх суспільствах. Розпорошення чи концентрація економічних та інтелектуальних ресурсів влади, виглядає відповідною цьому типу непрямих індикаторів. Раціонально підсумувати, що економічні та інтелектуальні  ресурси є важливими інструментами влади у всіх суспільствах. Одночасно вони не вичерпують весь арсенал ресурсів влади. Проблема лише в тому, як їх використовують. 
У порівняльному дослідженні за період з 1980 по 1988 рр. Т. Вахенен використовує шість соціальних показників для визначення розподілу економічних та інтелектуальних ресурсів влади: 
1)	Процентне співвідношення міського населення до чисельності всього населення держави (UP),
2)	Процентне співвідношення кількості населення не зайнятого в сільському господарстві до чисельності всього населення держави (NAP),
3)	Чисельність студентів, які навчаються в університетах і подібних до них навчальних закладах на 1000000 мешканців (Students - S),
4)	Процентне співвідношення грамотного населення стосовно чисельності всього населення (Literates - L),
5)	Процентне співвідношення території, яку займають сімейні ферми до всієї території, яка обробляється (FF),
6)	Рівень децентралізації неаграрних економічних ресурсів (DDN).
Всі шість показників вказують, прямо чи опосередковано, на відносний розподіл економічних, інтелектуальних та організаційних ресурсів влади. Чим вищим є рівень цих індикаторів, тим вищим є відносний розподіл ресурсів. Ці пояснення індикаторів можуть бути використані окремо в статистичному аналізі, але оскільки вони пояснюють той самий принциповий фактор - розподіл ресурсів- раціонально і навіть необхідно об’єднати їх в один Індекс ресурсів влади (IRP). Може бути багато способів поєднання їх в єдиний індекс, залежно від ваги кожного з окремих індикаторів.

Пояснення показників

Зазначені показники описують розподіл ресурсів влади відносно трьох окремих перспектив. Відносний розмір міського (UP) та несільськогосподарського населення (NAP) вказує на рівень диверсифікації зайнятості та на рівень соціоекономічного розвитку. Непрямо вони можуть бути узагальнені для визначення рівня децентралізації економічних та організаційних ресурсів влади. Якщо їх об’єднати разом шляхом додавання то отримаємо Індекс диверсифікації зайнятості (IOD - Index of Occupational Diversification). Він є надійнішим індикатором децентралізації ресурсів аніж кожен з них зокрема. 
Показники S та L відображають розподіл знань та інтелектуальних ресурсів влади з точки зору двох різних перспектив. Вони сумуються і ми отримуємо Індекс розподілу знань (IKD - Index of Knowledge Destribution). Для цієї операції, треба прийняти за 100 % - 5000 студентів на 100000 мешканців. 
Власність або контроль над землею визначає важливий ресурс влади, особливо у сільськогосподарських суспільствах, де більшість населення зайняті в сільському господарстві. У багатьох суспільствах, власність чи контроль за землею може легко використовуватися як засіб здобуття соціальної та політичної влади. Показник FF використовуються як засіб вимірювання розподілу ресурсів, де змінний показник DDN показує межі відносного розподілу несільськогосподарських економічних ресурсів влади. DDN - відрізняється від усіх інших показників: його величина, на жаль, базується більше на суб’єктивних оцінках ніж на емпіричних даних. Тому DDN є менш точним та дійсним індикатором ніж решта п’ять індикаторів. Додаючи FF та DDN отримуємо Індекс  розподілу економічних ресурсів влади (DER - Index of Distribution of Economic Power Resources). 
Три секційні індекси (IOD, IKD та DER) об’єднуються в універсальний Індекс ресурсів влади (IPR) шляхом їх множення та діленням добутку на 10000. Вони об’єднуються шляхом множення, а не додавання тому, що всі вони представляють критичні ресурси влади. Концентрація будь-якого із зазначених видів ресурсів може бути достатньою для блокування демократизації. Індекс ресурсів влади (IPR) отриманий таким чином використовується як основний принциповий показник. Cаме він дозволяє з’ясувати  різницю поміж країнами у відносному розподілі економічних та інтелектуальних ресурсів влади. У результаті проведених узагальнень Т. Ванханен вважає, що IPR може бути найбільш ідеальним індикатором відносного розподілу політично важливих ресурсів влади.
Раптовий стрибок до демократії в країнах Східної Європи в 90-х рр. виявив один серйозний недолік IPR - він є нездатним диференціювати країни в яких всі три секційні індекси показують концентрацію ресурсів влади від країн у яких лише один секційний індекс рівний або наближається до нуля. 
Відповідно до показників IOD та IKD, ресурси влади Східноєвропейських країн в 1980 р. були близькими до показників у країнах Західної Європи, але третій секційний індекс (DER) показує екстремальну концентрацію ресурсів влади тому, що сільськогосподарські землі та несільськогосподарська продукція концентрується в руках держави. Таким чином, показник IPR для Східноєвропейських країн (за винятком Польщі та Югославії, де обсяги сільськогосподарських земель знаходились у приватній власності) був приблизно рівним нулю в 1980 р., як у випадку з країнами, що розвиваються у яких більшість показників вказують на концентрацію ресурсів влади.
Це дає підстави Т. Ванханену зробити висновок про те, що “соціальна база концентрації влади в Східноєвропейських суспільствах не є у безпеці, тому, що вона підтримується лише одним структурним фактором - концентрацією ресурсів економічної влади і протиставленням кільком іншим, особливо це стосується того факту, що інтелектуальні ресурси влади є широко розподіленими і що диверсифікація зайнятості населення приводить до появи неминучих розламів (cleavages), які є природною базою для змагання політичних партій, однак тому, що їхній показник IPR є, або близький до нуля, я не можу передбачити демократизації на базі IPR”.
Це спонукає ученого конструювати т. зв. Індекс структурного дисбалансу (ISI - Index of Structural Imbalance), який визначає невідповідність між трьома секційними індексами. ISI базується  на величині відхилення трьох секційних індексів (IOD, IKD та DER). Величина відхилення є арифметичною величиною абсолютної різниці вказаних множин величин. Чим вищою є величина ISI - тим більша різниця між величиною розподілу ресурсів. Це дає підстави припускати, що політичні системи є винятково нестабільними в країнах з високим показником ISI тому, що вони знаходяться під впливом кількох структурних факторів сприятливих для демократії та деяких інших, сприятливих для автократії. У тих країнах майбутнє політичних систем залежить значною мірою від цих антагоністичних структурних факторів. Їх відносна важливість різна в різних країнах, і може змінюватися протягом певного часу. Тому, політична система може бути в гармонії з найважливішими аспектами розподілу ресурсів і в той же час бути у протиріччі з іншими важливими аспектами розподілу ресурсів. Високий рівень ISI вказує на існування серйозного структурного дисбалансу у структурі політичної системи а також на те, що у ній можливі несподівані зміни. 
Низький рівень IPR не показує концентрації ресурсів влади та низький потенціал демократизації тому, що він скриває структурні фактори сприятливі для демократії. А  індекс ISI навпаки виявляє існування потенціалу для демократизації. Через те, високий рівень ISI може бути пояснений як знак, що деякі структурні фактори є прийнятними для демократизації, в той час як інші - несприятливі. Це приводить до висновку, що високий рівень ISI може бути виражений у цифрах для передбачення перспектив демократизації на основі IPR.
Iндекс ISI може використовуватися окремо від індексу IPR, однак можна й об’єднати їх у новий Індекс ресурсів влади та структурного дисбалансу (IPR-ISI). Iснує днкілька способів об’єднання цих індексів. Т. Ванханен об’єднує їх додаючи ¼ величини ISI до величини IPR. Таким чином новий індекс виражається наступним чином: IPR-ISI = IPR + ¼ ISI.
Емпіричне представлення теорії демократизації за Т. Ванханеном завершується Індексом демократизації (ID), який є принциповим індикатором гіпотетичної концепції “демократизації”. 
Індекс ресурсів влади (IPR) та Індекс ресурсів влади та структурного дисбалансу (IPR-ISI) є принциповими індикаторами гіпотетичної концепції “відносного розподілу владних ресурсів”, а тому вони показують соціальні детермінанти демократії. Оригінальна гіпотеза щодо умов демократизації зведиться таким чином до двох окремих гіпотез:
1)	Індекс демократизації (ID) позитивно корелюється з індексами IPR та IPR-ISI.
2)	Усі країни мають тенденцію переходити через пороги демократизації такою ж мірою як і IPR та IPR-ISI.
З метою більш точного пояснення результатів свого дослідження Т. Ванханен уточнює зміст понять “пороги демократії” та “приблизно однаковий рівень IPR та IPR-ISI”.
“Пороги демократії” визначаються ним шляхом вибору мінімальної величини конкуренції, участі та ID. Відбір цих мінімальних цінностей є життєвим арбітром, але одного разу вибравши їх, ці ж цінності можуть застосовуватися до всіх держав. У цьому дослідженні, поріг величини демократії визначався у 30 %  для конкуренції, 15 % - для участі та 5.0 індекс ID. Країни понад цей поріг віднесяться до “семідемократій” або “недемократій”. А середня категорія семідемократії включає держави для яких величина змагання коливається між 20 і 30 %, а участі - між 10 та 15%.
Конструкція “приблизно однаковий рівень IPR та IPR-ISI” може бути визначений на основі гіпотетичного регресивного рівняння ID = 0 + 1.0 x IPR.  У попередніх дослідженнях рівень переходу IPR становив 1.5 IPR, пізніше він становить від 3.5 до 6.5 IPR. Подібний рівень переходу IPR використовується в теперішньому дослідження як визначення “приблизно той же рівень IPR”. Отже ідучи за цим визначенням, ті країни, що мають величину індексу IPR більшу 6.5 повинні відноситися до демократичних, а країни з рівнем нижчим від 3.5 є недемократичними.
Більш точну операційну форму другої гіпотези учений формулює наступним чином:
1)	Всі країни з рівнем переходу IPR вищим від 6.5 тяжіють стати демократіями, а всі країни з рівнем переходу нижчим від 3.5 тяжіють стати недемократіями.
2)	Всі країни з вищим рівнем переходу IPR-ISI від 9.0 тяжіють стати демократіями, і всі країни з нищим рівнем переходу ніж 5.0 тяжіють стати недемократіями.

Результати емпіричного аналізу

Група порівняльного дослідження здійсненого під керівництвом Т. Ванханена включала 147 незалежних держав за період 1980 і 1989 рр. і 145 держав у 1990 р. Загальне число держав зменшилось тому, що Німеччина та Ємен об’єдналися. З дослідження були виключені держави з чисельністю населення у 1980 р. менше 200000 мешканців. Статистика проводилась за визначеними показниками кожного року з 1980 по 1990 р. Величина показників кожного року залежала від ситуації в державі вкінці кожного року. Після виборів, coup d’etat (переворотів), або якихось інших  вагомих змін величина показників стає постійною до наступних виборів чи змін. База пояснення показників існує з 1980 р.
Перші гіпотези були перевірені шляхом кореляційного аналізу. У 1980 до 1989 р. співвідношення між ID та IPR змінюється з 0.836 до 0.845, що означає, що від 70 до 71 % варіантів змін були пояснені зазначеними показниками. Співввідношення між ID та IPR-ISI у зазначений період змінюється з 0.816 до 0.828 тобто з 67 до 69 % пояснених варіантів. Ці результати можуть бути пояснені, тим що соціальні детермінанти визначають від 67 до 71 % варіантів рівня демократизації в 1980 - 1989 рр. у країнах, що досліджувалися. Решта варіантів змін пояснювалися іншими факторами, включаючи й зовнішні, локальні та зміни в політичних інститутах та стратегіях демократизації. У 1990 р. це співвідношення зменшилося до 0.761 (IPR)  і 0.767 (IPR-ISI), а число варіантів - до 58 і 59 %. Це раптове зменшення у співвідношенні мало місце в демократіях, що виникали в колишніх соціалістичних країнах Східної Європи. Між тим, ці співвідношення можуть бути низькими саме тому, що величина пояснюваних показників датується початком 80-х рр.  
Друга гіпотеза перевірялась регресивними методами в яких ID-1990 використовувався як залежна змінна, а IPR та IPR-ISI навпаки використовувалися як незалежні показники. Результати регресивних аналізів показали, якими є середні стосунки між ID та показниками, які пояснюють рівень демократизації в окремій країні в 1990 р. 
На основі даних порівняльного дослідження було встановлено, що більшість країн з високим рівнем IPR чи IPR-ISI були, як і очікувалося,  демократіями (відповідно до прийнятої класифікації щодо їх позиції вище чи нижче “порогу демократії”) і більшість країн  з низьким рівнем IPR та IPR-ISI були, як і очікувалося, недемократіями. Іншими словами, шанси встановлення стабільних демократій суттєво детермінуються соціальними факторами, що узагальнюються індексами IPR та IPR-ISI.
Відповідно до гіпотези, що базована на рівні переходу IPR-ISI, соціальні умови для демократії є кращими в тій категорії країн, де рівень переходу IPR-ISI є вищим за 9.0. Для країн у яких рівень переходу індексу IPR-ISI становить від 5.0 до 9.0 умови для демократії є недостатньо сприятливими, і ці держави можуть бути як демократіями так і недемократіями. Соціальні умови є найменш сприятливими для демократії в тій категорії держав, де рівень переходу індексу IPR-ISI є нижчим 5.0.
Перша категорія включає 58 держав а третя - 34. Решта країн (53) були на рівні переходу індексу IPR-ISI в 1990 р. 49 з-поміж 58 країн першої категорії були демократичними як цього і слід було чекати, однак всупереч гіпотезам, 9 країн були недемократичними або ж семідемократичними (Югославія, Йорданія, Кувейт, Бахрейн, Тайланд, Катар, Ірак, Фіджі та Гайана). У третій категорії, 30 з-поміж 34 країн були недемократичними чи семідемократичними як і очікувалось, між тим всупереч гіпотезам, 4 країни були демократіями в 1990 р. (Ботсвана, Пакистан, Гамбія та Камерун). Тому загальна кількість неочікуваних відхилень становила 13 з-поміж 92 країн у цих двох групах країн.
Регресивні дослідження в яких IPR використовується як незалежна змінна дають можливість визначити, що 50 з-поміж 53 країн першої категорії (IPR 6.5 і вище) є демократіями, як і очікувалось і 3 держави були недемократіями або семідемократіями (Югославія, Йорданія та Фіджі), що суперечить гіпотезі, яка базується  на рівні переходу IPR.  У третій IPR категорії (рівень IPR є нижчим за 3.5) 54 з-поміж 66 країн були недемократіями чи семідемократіями, та всупереч гіпотезам, 12 країн були демократіями в 1990 р. (Чехословаччина, Угорщина, Болгарія, Румунія, Соломонові Острови, Папуа Нова Гвінея, Мадагаскар, Гаїті, Ботсвана, Пакистан, Замбія та Камерун). Таким чином загальне число випадків відхилень становила 15 з-поміж 119 країн у двох категоріях. Відповідно до двох пояснюваних показників (IPR та IPR-ISI),  Югославія, Йорданія та Фіджі були відхиленими недемократичними державами і Ботсвана, Пакистан, Замбія та Камерун були відхиленими демократіями. Таким чином, на основі соціальних умов, ми могли очікувати демократизацію в цих державах першої групи та крах демократії в державах другої групи.
Результати регресивних досліджень є відмінними з кількох точок зору. Відповідно до показника IPR-ISI, Кувейт, Бахрейн, Тайланд, Катар, Ірак та Гайана повинні також бути демократіями. Відповідно до індексу IPR, Чехословаччина, Угорщина, Болгарія, Румунія, Соломонові Острови, Папуа Нова Гвінея, Мадагаскар та Гаїті не очікувалися бути демократіями. Основна відмінність між двома пояснюваними показниками є та, що IPR-ISI точно передбачив демократизацію в Східній Європі і що тепер він передбачає демократизацію кількох арабських держав Середнього Сходу, в той час як демократизація у колишніх соціалістичних державах Східної Європи була неочікуваною на основі показників індексу IPR. Зараз цікавим є питання чи передбачення базовані на індексі IPR-ISI є реальнішими ніж на основі IPR. Відповідь на це питання можна буде отримати лише в майбутньому.
Окремо варто звернути увагу також на відповідні структурні характеристики країн для яких передбачення базовані на індексах IPR-ISI та IPR є іншими від інших. Це стосується шести країн, очікуваних до демократизації на основі індексу IPR-ISI (але не на базі IPR), що їхні показники індексу ISI є вищими, а величина індексу IPR є відносно низькою. Ці країни мають високий чи середній рівень індексу IOD та IKD, у той час як їхній рівень індексу DER є низьким тому, що має тут місце екстремальна концентрація несільського господарської продукції та засобів. З цієї самої причини рівень індексу IPR-ISI у колишніх соціалістичних державах Східної Європи є значно вищим ніж рівень їх IPR, який був рівним до 0 в 1980 р. Через те перспективи демократії для соціалістичних країн виглядали достатньо різними залежно від величини їхнього індексу IPR та IPR-ISI. Високий рівень структурного дисбалансу, як показує ISI, вказує, що деякі сегменти цих суспільств були достатньо плюралістичними і придатними до демократичних змін. У Східній Європі, демократизації не передували структурні реформи, які б зменшували концентрацію економічних ресурсів панування. Навпаки, структурні реформи демонтували концентрацію економічних ресурсів панування, що відбулося одразу ж після політичної демократизації. У колишньому СРСР цих два процеси відбувалися паралельно.
Незважаючи на відхилення, про які говорилося вище, можна загалом заключити, що соціальні детермінанти демократії є важливими і що вони повинні бути враховані в оцінці стратегій демократизації. Соціальні умови є більш придатними для демократії в країнах з високим рівнем індексу IPR-ISI ( 9.0 та вище), ніж в країнах з низьким рівнем (5.0 і нижче). Це означає, що набагато легше встановити та стабілізувати демократичні інститути  в країнах, де ресурси влади, та інші важливі ресурси, є широко розподіленими, ніж там, де вони є сконцентрованими. Відповідно до рівня переходу індексів IPR-ISI та IPR, відповідність стратегій демократизації може бути критично важливою. Одне можна припустити, що чим нижчий рівень розподілу ресурсів, який визначається індексами IPR та IPR-ISI, тим вищою буде відносна важливість адаптаційних стратегій демократизації. 
Отже головною метою проведених досліджень є намір пояснити які види соціальних та політичних стратегій використовувались і можуть використовуватися в майбутній демократизації і до чого потрібно бути готовим для того, щоб бути здатним подолати несприятливі соціальні та політичні умови для проведення відповідних інституційних реформ чи політичних стратегій. Отримані емпіричні результати дають підстави припустити, що шанси демократизації залежать від соціальних умов та інститутів, відносини між якими не є автоматично чи повністю детермінованими. Шанси демократизації залежать також від адаптації політичних інститутів та структур в існуючі соціальні умови.

Стратегії демократизації

Шанси демократизації сильною мірою залежать від соціальних умов у яких вона відбувається. Демократизація не однаково рівна стосовно всіх соціальних умов. Варіанти соціального оточення політичних систем повинні бути з’ясовані, сформульовані та оцінені стратегіями демократизації. Зараз не може бути уніфікованої стратегії демократизації яка однаково могла б бути застосовувана до всіх країн однаковою мірою оскільки соціальні структури та інші умови є різними у різних державах. Питання полягає в наступному: які умови є справді істотними і якими є їхні межі? Ми повинні бути готовими.- зазначає Т. Ванханен,- локалізувати та визначити межі соціальних детермінант процесу демократизації.
Між тим, завжди можливо змінити не лише  політичні інститути, але також і соціальні умови та структури прийняття політичних рішень. Через те стратегії демократизації і бачення політичного лідерства мають вагоме значення і  завжди створюють можливість для різних варіантів стратегій. Менш сприятливі структурні умови для демократизації, більш успішні чи помилкові вони залежать від навиків політичного лідерства і обраних ними стратегій змін. Природа політичних стратегій повинна відрізнятися від універсально придатних стратегій і наближатися до особливих і придатних до відповідних умов стратегій. 
Соціальні реформи, які збільшують розподіл економічних та політичних ресурсів влади поміж населенням є універсально придатними стратегіями для демократизації через трансформацію соціальних структур придатних для демократії, в той час як особливі політичні інститути - такі як федералізм, пропорційне представництво та парламентаризм - їх придатність для демократизації залежить від природи навколишнього середовища. Стратегії політичних дій повинні завжди бути адаптованими до особливих місцевих обставин. Відповідно важливість мистецтва демократичного реформування політичного лідерства зростає, коли ми рухаємося від універсально придатних стратегій до особливих стратегій.

Стратегії соціальної інженерії

Раціонально припустити,- вважає Т. Ванханен,- що зміни в розподілі ресурсів повинні завжди приводити до технологічних змін, модернізації та індустріалізації, однак існує чимало прикладів, коли вони спрямовані на соціальні зміни. Найкращими сучасними прикладами свідомого використання цієї стратегії - Східна Європа та СРСР. Після встановлення соціалістичної системи, економічні та освітні  структури змінилися у напрямку адаптації до розподілу економічної та інтелектуальних ресурсів, до соціалістичної концентрації політичної влади. Коли населення здійснило тиск у напрямку демократизації, структурні зміни відбулися у напрямку децентралізації ресурсів економічної влади та контролю освіти. Вони розуміли, що політичний плюралізм передбачає децентралізацію ресурсів влади.
В Угорщині, приміром, під час правління Ян. Кадара були здійснені помірковані економічні та соціальні реформи, які дали поштовх духу вільного ринку та підприємництва для децентралізації економічних структур через приватизацію та реприватизацію. Подібні процеси децентралізації економічної влади та структур почалися у всіх країнах Східної Європи та СРСР одночасно з процесами демократизації. Усвідомлені зусилля до зміни економічних структур особливо критично важливі для Східної Європи тому, що гегемоністські політичні системи в цих державах підтримували концентрацію  економічних та репресивних ресурсів влади в руках правлячої партії та державної бюрократії. Не можливо стабілізувати демократичні інститути без демонтажу концентрації економічної влади.
Цікаво відзначити, що децентралізації економічних реформ 1980-х рр., включно з обмеженою деколективізацією в сільському господарстві, передує серйозна увага демократизації політичних структур в Китаї. У Латинській Америці, свідомі стратегії на посилення соціальної бази демократизації через соціальну інженерію були сфокусовані на земельних реформах, що мали на меті зростання кількості сімейних господарств. Крах соціалізму у Східній Європі спричинив відмову від соціалістичних економічних структур в кількох африканських країнах і наступне запровадження тут ринково-орієнтованої економічної системи.
Перерозподіл економічних ресурсів є важливою частиною стратегії демократизації в Східній Європі та СРСР, і вона є необхідною умовою для Китаю, Південної Африки, і багатьох інших недемократичних держав, які є на шляху демократизації.

Стратегії інституційної інженерії

Деякі інституційні стратегії та реформи були спільними для усіх країн, що зазнавали демократизації. Це стосується насамперед запровадження багатопартійної системи та основ конкурентних виборів. Між тим було далеко не просто вибирати між федералізмом чи унітарною державою, пропорційною чи мажоритарною виборчою системою, парламентаризмом чи президентуалізмом. Вибір політичних інститутів є завжди більш усвідомленим та базується на раціональному обрахунку. Ми також повинні мати на увазі й той факт, що наслідки різних інститутів не завжди є повністю зрозумілими. Природа політичних інститутів, яка спрямована на регулювання демократичної боротьби за владу є особливо важливою в етнічно неоднорідних суспільствах.
Це дає підстави вважати, що федералізм був би краще придатним для великих та етнічно гетерогенних держав, ніж для однорідних. Індія є хорошим прикладом великої та етнічно гетерогенної держави в якій федеративні структури допомагають конкурентній політиці. А приклад Китаю є протилежним. Він є унітарною державою, незважаючи на свої великі розміри та етнічну гетерогенність. У Південній Африці питання запровадження федеративних структур ще не стоїть на порядку денному, однак проблема федералізм чи унітаризм є досить актуальною для Південної Африки. Це підтверджує релятивний характер федералізму як інституційної стратегії демократизації, і що не може бути жодних уніфікованих моделей стосовно запровадження федералізму. Сучасний розвиток СРСР та Югославії показує, що буде надзвичайно складно задовільнити сепаратистські настрої географічно роз’єднаних етнічних груп з будь-якими формами федералізму та конфедералізму.
Можна припустити, що пропорційне представництво може бути більш придатним для консолідації конкуруючих політиків ніж мажоритарна виборча система, особливо в етнічно поділених суспільствах. Процес демократизації у Східній Європі підтверджує це припущення. Майже всі нові демократії в Східній Європі зробили свої виборчі системи пропорційними.  Можливо, що питання переваг та недоліків виборчих систем стануть на порядку денному на наступній фазі демократизації, коли відбудеться консолідація демократичних інститутів.
Вибір між парламентаризмом та президенталізмом не повязаний з жодною моделлю. Процеси демократизації посилили позиції президентів в кількох східноєвропейських країнах: Чехословаччині, Польщі та СРСР. Ці країни запровадили змішані системи з рисами президентуалізму та парламентаризму. Країни Латинської Америки, Південна Корея та Нігерія вибрали президентуалізм, у той час як Індія повернулася до парламентаризму, який успадкувала ще з колоніальних часів. Емпіричні дослідження показують, що парламентські системи частіше застосовуються серед демократій (61 %) ніж президентські системи, у той час як президентські системи частіше використовуються серед недемократичних країн. Населення більшості країн Східної Європи надає перевагу парламентаризму.
Запровадження багатопартійних систем є інтегральною частиною демократизації та індикатором демократизації.
Інституційні стратегії демократизації мають бути раціональними в тому розумінні, що інституційні реформи спрямовані на підтримку конкуруючої політики. Однак вибір інститутів є досить різноманітним, і він повинен бути не лише вибраним але й максимально придатним. Видається, що деякі інституційні вибори є невдалими, особливо, що стосується адаптації пропорційної/мажоритарної виборчої системи у етнічно роз’єднаних суспільствах. 

Стратегії політичних дій

Можна підсумувати, що стратегії політичних дій в боротьбі за демократію будуть різними у різних країнах тому, що склад конфліктуючих груп є різним у різних випадках, тому, що існує поважна різниця між соціальними та інституційними умовами і тому, що окремі політичні лідери мають унікальні ідеї та бачення. У результаті, буде важко зробити будь-яке узагальнення про стратегії політичних дій.
Дослідження окремих держав підтримує припущення про необхідність диверсифікації стратегій політичних дій в боротьбі за демократію. Мета повинна бути тією ж, замінити недемократичні структури та інститути влади більш демократичними, але засоби, які використовуються для її досягнення будуть різними у різних державах. У Індії, рух громадської непокори очолюваний М. Ганді представив принципову стратегію політичної дії досягнення незалежності та демократії. Мирний характер мала місце і боротьба за демократію в Угорщині, яка зосередила свою увагу на поширенні ідей демократії серед інтелектуальної еліти. Інтелектуальній опозиції, яка домагалася демократії,  вдалося розмити довіру до правлячої політичної еліти, а коли вона  втратила її остаточно, почався процес демонтажу старих інституційних структур та однопартійної гегемонії. Подібна стратегія використовувалась в інших східноєвропейських державах, але вона часто підтримувалася масовим акціями протесту міського населення. У Південній Кореї акції політичної дії базувались на використанні студентських протестів, як основної сили у боротьбі проти уряду. У Китаї інтелектуали та студенти - авангард демократичного руху в 1989 р., але старі правлячі групи були здатними придушити рух використовуючи військову силу. У СРСР результат був іншим у серпні 1991 р. Стара правляча еліта вже не була здатною протистояти масовим демонстраціям. Очевидно, що різниця між Китаєм та СРСР полягала у різниці між соціальними структурами та розподілом ресурсів влади. Рівень освіти, а відповідно й розподіл інтелектуальних ресурсів влади був значно вищим в СРСР ніж у Китаї. Це дало можливість демократичним силам організувати більш ефективний опір та мобілізувати більші групи населення в СРСР ніж у Китаї. У Південній Африці еліти різних груп відіграють надзвичайно важливу роль в процесі переговорів, але великі групи населення приймають участь у процесі шляхом участі в масових демонстраціях та акціях насильства.
Стратегії політичних дій є широко поширеними і вони в цілому опонуючи авторитарному правлінню намагаються мобілізувати ті групи населення, які мають ресурси протистояти владі.

Регулятори

Демократизація політичної системи повинна більшою чи меншою мірою уніфікувати наслідки змін у релятивному розподілі економічних, інтелектуальних та інших ресурсів влади, але це також залежить від усвідомлених стратегій, що використовують політичні лідери. У своєму дослідженні Т. Ванханен фокусує увагу на свідомих стратегіях демократизації у відповідності із загальними знаннями про способи демократизації.
Порівняльні дослідження показали, що вимоги демократизації здійснюються звичайно людьми та соціальними групами, що досягли відносно сильні позиції в суспільстві та мають трохи незалежних ресурсів у своєму підпорядкуванні. Досить часто інтелектуали контролюють владні ресурси, що базуються на знаннях, а молоді люди, переважно студенти, що здатні демонструвати та використовувати фізичну силу, відіграють важливу роль в демократичних рухах, що борються проти автократичних та гегемоністських режимів. Приклади Південної Кореї, Угорщини, СРСР, Китаю та Південної Африки підтримують це узагальнення. Демократичний рух, який складається з інтелектуалів та студентів стає більш сильним якщо йому вдається мобілізувати робітників та аграріїв на підтримку своїх вимог через масові демонстрації та страйки. Звичайно робітники та аграрії залишаються більш пасивними ніж інтелектуали та студенти тому, що їх здатність до самоорганізації є обмеженішою, однак маємо кілька винятків з цього правила - Польща в 80-х рр. та СРСР з 1989 р. Якщо інтелектуали та студенти є нездатними отримати активну підтримку більшої кількості населення, вони зазнають поразки у своїх викликах, як це мало місце в Китаї весною 1989 р. Це була найпотужніше поєднання інтелектуалів та студентів в Пекіні, яке вимагало демократизації, але тому, що вони були нездатними мобілізувати інші частини країни та інші сегменти населення, тому уряду було відносно легко розправитися з ними, застосувавши грубу силу. Зовсім іншою була ситуація в СРСР у серпні 1991 р., де рух за демократизацію поширився по всій країні. Ми можемо підсумувати, що скрита підтримка опозиційного руху поміж широкими верствами населення може зробити вагомий вплив на довіру до уряду та його здатність та готовність використати репресії проти опозиції. Вона може паралізувати армію та поліцію і зробити їх нездатними діяти проти людей. Уряд не може більше їм довіряти. Це було очевидно в країнах Східної Європи та СРСР під час ГКЧП в серпні 1991 р. в СРСР. Президент Росії Б. Єльцин та інші демократичні лідери були здатними організувати масові демонстрації проти узурпаторів влади в Москві та деяких інших містах, і як результат, армія та поліція були нездатними застосувати силу проти народу. Переворот серпня 1991 р. мав на меті відновити гегемоністське правління в СРСР, але він провалився тому, що радянське суспільство дуже змінилося. Децентралізація різноманітних ресурсів влади робить можливим для опозиції більш успішно чинити опір. Звичайно це легше для уряду використовувати професійну армію проти демонстрантів, ніж призовників, однак якщо професійна армія є більш автономною, вона може здійснювати незалежну діяльність і виступити проти уряду. Що сталося якраз в Латинській Америці, Африці та Південній Кореї.
Емпірично очевидною є важлива роль  інтелектуалів (інтелігенції) та студентів в багатьох демократичних рухах, що підтверджує теоретичні аргументи про істотність інтелектуальних ресурсів влади в політиці. Тому, що ці відносини виглядають універсальними, раціонально передбачити, що тиск на демократію буде зростати у всіх авторитарно керованих країнах, де кількість інтелектуалів та студентів зростає як підсумок освітньої політики. З цієї точки зору, можна очікувати появу більш потужного демократичного руху в країнах Північної Африки та Середнього Сходу, ніж на півдні Африки в районі Сахари,  тому, що рівень освіти в цих країнах є значно вищим.
Ми також маємо деякі узагальнення стосовно звичайних моделей демократизації. Це є очевидним, що як підсумок модернізації та індустріалізації чисельність інтелектуалів та студентів зростає, відображаючи розподіл інтелектуальних ресурсів влади. Авторитарні уряди самі звичайно просувають розширення освіти і в такий спосіб визначають своє власне виживання. Вони підтримують розширення освіти тому, що сучасні суспільства не можуть існувати без освічених людей. Часами вони усвідомлюють, що це небезпечно розподіляти інтелектуальні ресурси поміж населенням, але потреби сучасного суспільства роблять необхідним розширення освіти. Більш легким для контролю виглядає розподіл нових економічних ресурсів влади, створених індустріалізацією та модернізацією через концентрацію засобів виробництва в руках публічного сектору, однак рано чи пізно економічні ресурси починають поширюватися поміж ширшими верствами населення також. Тому розподіл економічних ресурсів серед населення покращує шанси демократії тому, що економічні ресурси використовуються як важливі ресурси влади. Тому ці аспекти модернізації визначають існування гегемоністських політичних структур.
Цей аргумент допомагає відповісти на запитання чому гегемоністське правління дозволяє і навіть само заохочує виникнення та наступне існування структурних змін, які визначають їх власне життя. Насамперед, вони звичайно не здатні протистояти політичним наслідкам їхнім зусиллям спрямованим на освітню та індустріальну модернізацію, і далі усвідомлюючи ці наслідки, їм важко зупинити ці зусилля тому, що альтернативою є або стагнація або дальша модернізація. Між тим завжди є надія, що ці небезпечні політичні наслідки не спіткають існуючий політичний режим.  Вони не хвилюються про проблеми, що вони їх викликають. СРСР є добрим прикладом тоталітарної системи, яка визначила власну долю своїми зусиллями в галузі освітньої та індустріальної модернізації. Тому можна припустити, що попередні передумови демократизації повстають ще в період існування авторитарного правління як загальний підсумок структурних змін поза всіма усвідомленими стратегіями та зусиллями.
Емпірична очевидність для стратегій демократизації, яка зумовлена вивченням прикладів окремих  країн є відносно недостатньою та фрагментарною, але тому, що вона пройшла через реальну боротьбу за демократію в різних частинах світу ми  можемо виводити узагальнення, які містять загальні характеристики в процесах та стратегіях демократизації. Ми можемо формувати моделі демократизації та визначати роль усвідомлених стратегій у цих моделях. Моделі складають чотири стадії: 1) появу ініціативних передумов, 2) виклики в існуючих структурах влади, 3) рішуча боротьба за демократію, 4) консолідацію демократичних інститутів.
По-перше,  очевидно, що певний мінімум соціальних передумов є необхідним для початку процесу демократизації. Авторитарний уряд самостійно допомагає появі цих передумов, які можуть бути визначені як загальні передумови економічного та освітнього розвитку та модернізації. Неможливо з цієї точки зору винайти засоби контролю політичних та соціальних наслідків модернізації. Наскільки багато зусиль буде затрачатися на встановлення такого контролю, настільки різні групи, які знаходяться поза цим контролем будуть вимагати більше демократизації. Всі досліджувані країни пройшли цю першу стадію.
Коли мінімум передумов демократизації існує, ми можемо очікувати, що особи та групи поза існуючим правлячим режимом починають робити виклики існуючим політичним структурам. Вони починають вимагати свободи, прав, і певних рудиментів демократії. Тому, що соціальні структури та структура опозиційних груп, які виникають є різною в різних країнах, ініціатори демократичного руху можуть походити з різних верств суспільства. Вони можуть походити з ідеологічних, класових, етнічних та регіональних груп. Досить часто інтелектуали відіграють провідну роль. Вони продукують відповідні ідеї і є носіями певних організаційних навиків, а студенти досить часто є носіями фізичної сили. Китай та Південна Корея є типовими прикладами такого альянсу, але подібні альянси мали місце і в Латинській Америці, Східній Європі, Східній Азії та Африці. Китай знаходиться зараз на цій стадії.
На третій стадії, вимоги демократизації трансформуються у рішучу боротьбу за демократію. Ця трансформація передбачає, що опозиція має достатньо важливих ресурсів влади для виклику правлячим групам і що результат конфронтації не буде наперед передбачуваним. На цій стадії стратегії політичних дій є досить важливими. Боротьба за демократизацію повинна залишитися  більш менш мирною. На цій стадії особливо важливо для опозиції заручитися підтримкою різних верств суспільства. Характеристикою цієї стадії є відносна рівність конкуруючих груп і що для кожної з них важко здобути чи претендувати на гегемонію. Конкуруючі групи шукають між собою компромісу, розподіляють владу, та встановлюють структури, які регулюють легальне змагання за владу. СРСР перебував на цій стадії до весни 1991 р. а Південна Африка досі знаходиться на цій стадії. Більшість країн Східної Європи перейшли цю стадію протягом кількох місяців в 1989-1990, а СРСР - у серпні 1991 р. Індія пройшла через цю стадію протягом періоду колонізації з 1920- по 1940 рр. У багатьох латиноамериканських країнах, невирішена боротьба за демократію тривала кілька десятків років протягом цього століття, але сьогодні майже всі з них пройшли цю стадію. Слід підкреслити, що встановлення демократичних інститутів не єдине можливе рішення на цій стадії. Альтернативою є відмова від компромісів і застосування політичних репресій, насильства та громадянської війни або ж реставрація авторитарної системи.
Фінальна стадія процесу демократизації може бути охарактеризована як стадія консолідації. Принципове рішення щодо акцептування демократичного поділу влади досягається на третій стадії, але багато проблем залишаються невирішеними. Навики політичних лідерів на цій стадії є особливо важливими. Вони повинні бути здатними адаптувати політичні інститути до існуючих соціальних структур і зробити соціальні умови більш сприятливими для демократії. Це означає, що важливі ресурси, особливо економічні ресурси повинні бути розподілені більш широко поміж населенням та конкуруючими групами. Мистецтво демократичного правління є необхідним для модифікації політичних інститутів і для ініціювання та запровадження економічних та соціальних реформ, зміцнення плюралістичних соціальних структур та зменшення концентрації ресурсів.
Це і є основні регулятори в моделях демократизації і засоби, які дозволяють досягти мети демократизації. Однак процес демократизації не є автоматичним. Навички та бачення політичних лідерів є важливою складовою цього процесу, особливо на двох останніх стадіях цього процесу. 

ДОДАТКИ

Анкета
Експертного опитування щодо конституційної реформи в Україні

1. Чи є нагальною необхідність проведення конституційної реформи в Україні? 

А) Так, її необхідно провести чим по швидше
Б) Скоріше так, ніж ні
В) Ні, вона ще не на часі

2. Чи знайомились Ви з варіантом змін до Конституції, розробленим та запропонованим Президентом України В.Ющенко? 

А) Так
Б) Ні
В) Частково

3. Як ви оцінюєте зміни до Конституції прийняті 8 грудня 2004 року?

А) Позитивно (позбавлення Президента ряду повноважень врятувало Україну від авторитаризму)
Б) Скоріше позитивно, ніж негативно ( на той час це був єдино можливий компромісний варіант)
В) Негативно (ці зміни внесли дисбаланс в систему влади, породивши двовладдя)

4. Як на Вашу думку, чи дозволить проведення конституційної реформи подолати політичну кризу в України?

А) Так
Б) Ні
В) Частково
Г) Важко відповісти

5. Які з положень проекту Конституції запропонованої Президентом України Віктором Ющенком слід першочергово взяти до уваги? (Дайте відповідь у кожному рядку за п’ятибальною шкалою, де «5» - найвищий бал, «1» - найнижчий. Якщо Ви вагаєтесь із відповіддю зробіть позначку у стовпчику «Важко відповісти»)

		Оцінка	Важко відповісти	
		1	2	3	4	5		
1	Реформа судоустрою та правоохоронної системи							
2	Відмова від імперативного мандата, відкриті виборчі списки							
3	Відмова від формальних вимог формування коаліції в парламенті							
4	Всенародні вибори президента							
5	Ідея двопалатного парламенту							

6. Оцініть ідею двопалатного парламенту у проекті Конституції Віктора Ющенка. (Дайте відповідь у кожному рядку за п’ятибальною шкалою, де «5» - найвищий бал, «1» - найнижчий. Якщо Ви вагаєтесь із відповіддю зробіть позначку у стовпчику «Важко відповісти»)

		Оцінка	Важко відповісти	
		1	2	3	4	5		
1	Двопалатний парламент створює механізм взаємного контролю палат парламенту							
2	Двопалатний парламент забезпечує збільшення центрів впливу та зменшує можливість одного з них діяти всупереч національним інтересам та захопити владу							
3	Двопалатний парламент здатен об’єднати країну в силу залучення кадрового потенціалу регіонів та відкриває новий шлях для оновлення політичної еліти							
4	Двопалатний парламент через важелі контролю ускладнює «розкрутку» корупційних механізмів у парламенті							
5	Двопалатний парламент ускладнить законодавчий  процес без покращення якості законодавчих актів, яка залежить від складу парламенту.							

7. Дайте оцінку нормі проекту Конституції Віктора Ющенка: пропозиція ввести до верхньої палати парламенту колишніх президентів? (Дайте відповідь у кожному рядку за п’ятибальною шкалою, де «5» - найвищий бал, «1» - найнижчий. Якщо Ви вагаєтесь із відповіддю зробіть позначку у стовпчику «Важко відповісти»)

		Оцінка	Важко відповісти	
		1	2	3	4	5		
1	Написана президентом «під себе»							
2	Відповідає практиці європейських країн 							
3	Полегшить відхід колишніх президентів від влади							
4	Позитивна, якщо буде діяти виключно для «нових президентів» обраних після 2010 року							
5	Така норма взагалі зайва							

8. Чи дозволить виборність суддів згідно конституційної реформи подолати корупцію в суддівських лавах? 

А) Так
Б) Ні
В) Частково
Г) Важко відповісти

9. Як Ви вважаєте, чи назріла в Україні на даний момент необхідність зняття депутатського імунітету з народних депутатів?

А) Так, це нормальна європейська практика
Б) Ні, це може сприяти переслідуванню нардепів
В) Поки що це не на часі.

10. Оцініть норму проекту Конституції Віктора Ющенка, щодо можливості «народної ініціативи»для ухвалення конкретних законопроектів. (Дайте відповідь у кожному рядку за п’ятибальною шкалою, де «5» - найвищий бал, «1» - найнижчий. Якщо Ви вагаєтесь із відповіддю зробіть позначку у стовпчику «Важко відповісти»)

		Оцінка	Важко відповісти	
		1	2	3	4	5		
1	Сприятиме посиленню політичної активності громадян через безпосереднє залучення до законодавчого процесу  							
2	Обтяжлива і затратна процедура, адже для подачі на розгляд ВР законопроекту необхідно зібрати 100 тисяч підписів							
3	Оптимальний спосіб наблизити законодавчу владу та її діяльність до першочергових потреб громадян							
4	Формальна норма проекту, прописана для показової данини народній ініціативі							
5	Така норма законопроекту є декларативною і взагалі не потрібна до втілення							

11. Яким чином, на Вашу думку, мають бути прийняті зміни до Конституції України?

А) Парламентом
Б) На загальнонаціональному референдумі
В) Конституційною асамблеєю, спеціально уповноваженою на це
Анкета 
експертного опитування щодо адміністративної реформи

1. Як Ви вважаєте, чи залишається актуальним на даний час проведення адміністративної реформи в Україні? 
А) Так  
Б) Ні
В) Важко відповісти

2. В чиїй компетенції має знаходитись проведення адміністративної реформи в Україні? 
А) Президента; 
Б) уряду; 
В) парламенту

3. У який спосіб має бути прийняте рішення щодо запровадження адміністративної реформи в Україні? 
А) Рішення має прийняти парламент; 
Б) рішення має бути прийнято на референдумі

4. Які позитивні наслідки для місцевих громад принесе реалізація адміністративно-територіальної реформи в Україні? (1 – мінімально позитивний результат, 5- максимально позитивний результат)
		Оцінка	Важко відповісти	
		1	2	3	4	5		
1	укрупнення адміністративних одиниць сприятиме розвитку інфраструктури (лікарень, шкіл, садочків тощо)							
2	зменшення кількості чиновницько-бюрократичних ланок, що сприятиме якіснішому наданню адміністративних і управлінських послуг
							
3	децентралізація і розвиток місцевого самоврядування з делегуванням значних повноважень регіонам							
4	оптимізація загальнодержавного управління							
5	ефективний розподіл фінансових ресурсів на місцях							

5. Які виклики/загрози несе проведення адміністративно-територіальної реформи в Україні? 
		Оцінка	Важко відповісти	
		1	2	3	4	5		
1	Замість зменшення збільшення чисельності бюрократичного апарату							
2	Неефективне надання управлінських послуг							
3	Надмірна децентралізація може привести до федералізації							
4	Збільшення повноважень на місцевому рівні може призвести до зловживання владою та корупції на місцях							

6. Як Ви ставитесь до пропозиції запровадження федеративної моделі територіального устрою України? 
А) Позитивно 
Б) Негативно
В) Важко відповісти
Г) Ще не на часі

7. (Якщо позитивно) Коли має бути внесена ініціатива щодо запровадження федеративного устрою? 
А) Одразу після президентських виборів
Б) Протягом найближчих 5 років
В) У більш віддаленій перспективі

8. (Якщо негативно) Пропозиція запровадження федеративного устрою є: 
А) Антиконституційною; 
Б) Вона може розглядатися як варіант лише за умов загрози дезінтеграції держави/загрози розпаду; 
В) можна допустити певне розширення повноважень областей, але не федералізацію
Г) Ваш варіант__________________________________________________

9. Чи сприятиме проведення адміністративної реформи покращенню якості надання управлінських послуг?
А) Загалом так
Б) Лише на початках
В) Ні
Г) Важко відповісти

10. Чи доцільно об'єднати в статусі публічної служби державну службу та службу в органах місцевого самоврядування?

А) Так
Б) Ні
В) Важко відповісти

11. За умови реалізації адміністративної реформи - як Ви ставитесь до  пропозиції укрупнення в межах держави районів (з існуючих 508 до 160-180)? 
А) Позитивно
Б) Негативно
В) Важко відповісти
Г) Ще не на часі

12. За умови реалізації адміністративної реформи - як Ви ставитесь до  пропозиції зміцнення базового рівня – громад (з існуючих близько 30 тис. до 1400-1500 громад)? 
А) Позитивно
Б) Негативно
В) Важко відповісти
Г) Ще не на часі

13. За умови реалізації адміністративної реформи - як Ви ставитесь до  пропозиції, що на первинному рівні (громада) єдиним законодавчим органом буде рада, а виконавчу владу реалізовуватиме виконавчий комітет, на чолі якого має стояти обраний на загальних виборах міський/сільський голова? 
А) Позитивно
Б) Негативно
В) Важко відповісти
Г) Ще не на часі

14. За умови підготовки адміністративної реформи - як Ви ставитесь до  пропозиції запровадження податку на нерухомість, надходження від якого мають лишатись в місцевих бюджетах? 
А) Позитивно
Б) Негативно
В) Важко відповісти
Г) Ще не на часі

СПИСОК ЕКСПЕРТІВ
О. Антипович – директор Українського центру дослідження громадської думки «Соціоінформ»
А. Болкун – заступник керуючого справами Львівської обласної ради, керівник організаційного відділу
І. Довганюк – колишній представник МЗС України у Львові
Є. Захаревич – керуючий справами Львівської обласної ради
Л. Захарчишин – начальник Управління міжнародного співробітництва Львівської ОДА
І. Заяць – доцент кафедри конституційного права Львівського національного університету імені Івана Франка
О. Ільків – голова правління БО «Твоє право»
В. Квурт – секретар Львівської міської ради
В. Лесюк – заступник директора Західноукраїнського регіонального навчального центру
П. Мавко – директор Західноукраїнського регіонального навчального центру
О. Німчинов – начальник Управління промполітики Львівської ОДА
В. Подгорнов – керівник Українського фонду «Громадська думка»
В. Полуйко – президент Фонду розвитку громадських організацій «Західноукраїнський ресурсний центр»
І. Ожиївський – начальник Управління з питань внутрішньої політики Львівської ОДА
А. Рожнятовський – начальник Головного управління молодіжної політики Львівської ОДА
А. Романюк – директор Центру політичних досліджень
О. Софій – експерт ГО «Європейський діалог»
А. Стецьків – депутат Львівської міської ради
І. Танчин – політолог, редактор ІГ «Вголос»
Ю. Шведа – доцент кафедри політології Львівського національного університету імені Івана Франка
О. Шумельда – експерт Західноукраїнського регіонального навчального центру
Представники міськвиконкомів міст обласного значення (м. Борислав, м. Дрогобич, м. Моршин, м. Самбір, м. Стрий, м. Червоноград)
Представники  районних держадміністрацій – керівники відділів внутрішньої політики (Бродівська РДА, Буська РДА, Городоцька РДА, Дрогобицька РДА, Жидачівська РДА, Жовківська РДА, Золочівська РДА, Кам’янка-Бузька РДА, Мостиська РДА, Пустомитівська РДА, Радехівська РДА, Сокальська РДА, Старосамбірська РДА, Турківська РДА, Яворівська РДА)

Загалом опитано 42 експерти

ПОЯСНЮВАЛЬНА ЗАПИСКА ДО ПРОЕКТУ 
ЗАКОНУ УКРАЇНИ «ПРО ВНЕСЕННЯ ЗМІН 
ДО КОНСТИТУЦІЇ УКРАЇНИ»

1. Обґрунтування необхідності прийняття проекту 
Проект Закону України «Про внесення змін до Конституції України» спрямовано на системне оновлення конституційного регулювання суспільних відносин. 
Зміни до Основного Закону держави пропонується викласти у формі нової редакції Конституції України. 
Ініціювання змін обумовлено станом сучасного українського суспільства і політичного процесу в Україні, який об'єктивно потребує необхідності вдосконалення конституційного регулювання суспільних відносин. Ці зміни мають сприяти досягненню визначеної у чинній Конституції України мети, пов'язаної, зокрема, з прагненням розвивати і зміцнювати демократичну, соціальну, правову державу, а також необхідністю забезпечення наступництва у конституційному творенні. 
Комплексні зміни до Конституції України викликані також практикою застосування її положень, виявленням та необхідністю усунення у її змісті певних недоліків, зокрема, недостатності гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, вад в організації та функціонуванні державного механізму, недосконалості системи стримувань і противаг, які мала б забезпечувати збалансованість та єдність цього механізму. 
До того ж на різних етапах сучасного конституційного процесу не було враховано низку важливих зауважень Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія) і Парламентської Асамблеї Ради Європи. У зв'язку з цим пропоновані зміни спрямовані на врахування позицій та рекомендацій міжнародних експертів і фахівців-конституціоналістів. 
2. Мета і завдання проекту 
Проектом передбачається внести зміни до Конституції України, що повинні мати комплексний, змістовний характер і бути реалізовані шляхом прийняття Основного Закону в новій редакції у порядку, встановленому Конституцією України. 
Адекватним і витребуваним способом конституційного реформування є здійснення системного оновлення (удосконалення) Конституції України, що має завданням, зокрема: 
•	систематизацію, посилення конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина, реальне забезпечення їх захисту насамперед у судовому порядку; 
•	забезпечення здійснення ефективної державної влади на засадах чіткого розподілу функцій, удосконалення системи стримування і противаг, уникнення дуалізму в системі виконавчої влади, а також збалансування всього державного механізму; 
•	розширення конституційного регулювання інститутів безпосередньої демократії; 
•	оптимізацію територіальної організації влади в Україні; 
•	розвиток місцевого самоврядування; 
•	створення передумов для здійснення судової реформи та реформи правоохоронних органів; 
•	встановлення конституційних засад участі України у процесах світової і європейської інтеграції; 
•	усунення наявних неузгодженостей конституційного тексту. 
Виходячи з усталених засад сучасного конституціоналізму, було здійснено аналіз положень чинної Конституції. Опрацьовано міжнародний та вітчизняний досвід конституційно-державного будівництва, загальновизнані міжнародні стандарти та вимоги міжнародно-правових документів у сфері прав людини. Враховувалися висновки і рекомендації Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія) та Парламентської Асамблеї Ради Європи, висновки і рішення Конституційного Суду України. 
Проект підготовлено, переважно, базуючись на напрацьованому робочою групою Національної конституційної ради проекті Концепції системного оновлення регулювання суспільних відносин в Україні. Були взяті до уваги проекти нової редакції Конституції України, що розроблялися науковцями, політичними партіями, а також напрацювання Національної комісії із зміцнення демократії та утвердження верховенства права, Фонду сприяння місцевому самоврядуванню України, громадських, зокрема правозахисних, організацій, думки вчених, передусім провідних фахівців у галузі конституційного і адміністративного права, окремі пропозиції, що висловлювалися у засобах масової інформації. 
3. Загальна характеристика і основні положення проекту 
Зміни, ґрунтуючись на положеннях чинної Конституції України, розвивають їх з метою забезпечення послідовної реалізації принципу народного суверенітету, засад правової, демократичної, соціальної держави, принципів верховенства права та соціальної справедливості, що сприятиме розвитку в Україні громадянського суспільства. 
Оскільки людина є найвищою цінністю суспільства і держави, особливу увагу приділено системному, комплексному викладу правових норм стосовно прав і свобод людини і громадянина, посиленню гарантій їх реалізації. 
Вихідною позицією у роботі над проектом було те, що в Україні нині є змішана республіканська форма державного правління. Пропонується внести до Конституції України зміни, мета яких - усунути проблеми, що виникли, особливо після контрреформи, запровадженої Законом України від 8 грудня 2004 року № 2222-IV «Про внесення змін до Конституції України», у діяльності державного механізму, створити необхідні умови для його збалансованості та ефективного функціонування змішаної форми державного правління на основі більш чіткого розподілу функцій і повноважень державних органів, удосконалення системи противаг і стримувань у трикутнику «Президент - Парламент - Уряд». Суттєво демократизовано модель здійснення влади на місцях. 
Оскільки Конституція України є цілісним актом, норми якого перебувають у системній єдності між собою, комплексний характер пропонованих і чітко взаємопов'язаних змін зумовив необхідність одночасного внесення змін практично до усього тексту Основного Закону, до всіх його розділів, відтак викладу проекту змін у вигляді нової редакції Конституції України. 
Структура нової редакції Конституції України і виклад її положень забезпечують наступництво у конституційному регулюванні суспільних відносин, а також зумовлюють загальну логіку формування нормативно-правового матеріалу. 
Проект Закону України «Про внесення змін до Конституції України» складається з розділу I, в якому викладається Конституція України у новій редакції; розділу II, що врегульовує порядок набуття чинності прийнятим Законом. 
У новій редакції Конституції України вбачається доцільним викласти назву розділу I «Засади конституційного ладу», розділу III «Народне волевиявлення»; об'єднати в одному розділі положення стосовно організації судової влади і органів прокуратури, виклавши їх у розділі VII «Суд і прокуратура», а також об'єднати в один розділ положення щодо місцевого самоврядування, конституційного статусу Автономної Республіки Крим, організації місцевого самоврядування та виконавчої влади на місцях. 
Структура Конституції України у новій редакції: 
преамбула; 
розділ I «Засади конституційного ладу» (статті 1-23); 
розділ II «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина» (статті 24-73); 
розділ III «Народне волевиявлення» (статті 74-84); 
розділ IV «Національні Збори України» (статті 85-111); 
розділ V «Президент України» (статті 112-125); 
розділ VI «Кабінет Міністрів України» (статті 126-133); 
розділ VII «Суд і правосуддя. Прокуратура» (статті 134-145); 
розділ VIII «Конституційний Суд України» (статті 146-154); 
розділ IX. «Місцеве самоврядування та територіальна організація влади» (статті 155-166); 
розділ X «Внесення змін до Конституції України» (статті 167-170); 
розділ XI «Прикінцеві положення» (стаття 171); 
розділ XII «Перехідні положення» (14 пунктів). 
Основні положення проекту нової редакції Конституції України зводяться до такого. 
Преамбула 
Пропонується у преамбулі зазначити, що саме Український народ є творцем Конституції України. Такий підхід кореспондується з конституційно закріпленим принципом народного суверенітету та порядком внесення змін до Конституції України, визначеним Основним Законом держави. 
Пропонується у цілому зберегти орієнтири і визначальні цілі, закріплені нині у преамбулі Конституції України. 
Разом із тим, ураховуючи, що преамбула є інтегральною частиною Основного Закону держави, вбачається доцільним доповнити перелік суспільно-політичних орієнтирів, визначених у ній, положеннями, пов'язаними зі зміцненням соборності України та констатацією геополітичного становища Української держави як частини європейської спільноти. Виходячи із соціального і правового характеру Української держави, вбачається за можливе проголосити таку конституційну мету, як утвердження соціальної справедливості. 
Розділ I «Засади конституційного ладу» 
Розділ I «Засади конституційного ладу» є змістовним стрижнем Основного Закону держави, що забезпечує найбільш загальний рівень регулювання і встановлює загальні засади усього інституційного комплексу Конституції України. 
Пропонується викласти у цьому розділі як засадничі положення щодо суверенітету України, який поширюється на всю її територію, унітарної форми державного устрою, загальних засад її територіального устрою, адміністративно-територіального поділу, що характеризують насамперед принципи єдності і цілісності території України. 
Так, систему адміністративно-територіального устрою України складають: громади - міста, містечка, села або об'єднання декількох населених пунктів; райони; області та Автономна Республіка Крим, які є невід'ємними складовими частинами України. Міста з визначеною законом кількістю жителів можуть прирівнюватися за статусом до області або району. Столицею України є місто Київ. 
У новій редакції Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, свобода, недоторканність і безпека визнаються найвищою цінністю, а не лише соціальною цінністю, як зазначено у чинній Конституції. 
Чітко викладено визначальні положення щодо формулювання принципів організації і здійснення влади в державі, зокрема положення стосовно принципу народного суверенітету та щодо здійснення державної влади в Україні на засадах її розподілу на законодавчу, виконавчу та судову. 
Уточнено і суттєво доповнено засадничі характеристики місцевого самоврядування. 
Виокремлений принцип верховенства права, що сприятиме застосуванню його в усіх сферах суспільного життя. 
Водночас із положенням про найвищу юридичну силу Конституції України закріплено у новій її редакції і принцип законності. При цьому зафіксовано, що закони приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, а інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та законів і повинні їм відповідати. 
Виходячи з визнання пріоритету міжнародних договорів України щодо актів національного права, у новій редакції Конституції України передбачається, що коли міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана законом, встановлює інші правила, ніж передбачені законом, застосовуються правила міжнародного договору. 
Перенесено до цього розділу Конституції України положення, згідно з якими громадянин України не може бути позбавлений її громадянства і права змінити громадянство, не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі. 
Ураховуючи необхідність подальшого становлення і розвитку інститутів громадянського суспільства, у новій редакції Конституції України передбачається інституювати його взаємозв'язки з державою, зазначивши у відповідній статті, зокрема, що держава сприяє утвердженню та розвитку громадянського суспільства. 
В окремій статті викладено як засадничі для вільного суспільства гарантії свободи політичної діяльності, а саме: насильство не може бути засобом відстоювання політичних інтересів; діяльність політичних партій ґрунтується на вільній конкуренції, повазі до демократичних цінностей. В Україні визнається право на опозиційну діяльність. 
Виходячи з концептуальних засад щодо обмеження прав і свобод людини на конституційному рівні, варто передбачити, що підстави для заборони політичної діяльності мають визначатися тільки Конституцією України. 
Встановлюється, що Україна самостійно вирішує питання про вступ чи приєднання до міжнародних організацій, політичних та економічних міждержавних об'єднань і вільний вихід із них. 
У зв'язку з необхідністю подолання невизначеності у закріпленні державних символів України, фіксуються положення про існуючі сьогодні Державний Прапор України, єдиний Державний Герб України, Державний Гімн України з доповненням про Духовний Гімн України «Боже великий, єдиний, нам Україну храни». 
Положення про гривню як грошову одиницю України також закріплюється у розділі I. 
Розділ II «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина» 
Конституційне регулювання суспільних відносин в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. 
У такий спосіб виражається «людиноцентричність» Основного Закону України, що притаманно новітнім європейським конституціям. 
Однак недостатній рівень утвердження на практиці прав і свобод людини і громадянина, їх юридичного гарантування, декларативність деяких положень розділу II чинної Конституції України потребують оптимізації відповідного їх правового регулювання. Тому суттєво уточнено та доповнено положення більшості статей цього розділу. 
Одночасно дотримана послідовність конституційної регламентації громадянських, політичних, соціальних, економічних, культурних, екологічних прав, гарантій цих прав, а також обов'язків громадян. 
Окремо закріплюється принцип, що всі люди від народження є вільними і рівними у своїй гідності і правах та принцип рівності громадян перед законом і судом. 
Змінений розділ II містить чіткі положення щодо обмежень прав і свобод людини і громадянина із зазначенням безпосередньо в Конституції України мети їх застосування (принцип пропорційності). Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; такі обмеження мають бути пропорційними до встановленої законом мети і необхідними у демократичному суспільстві. 
Серед громадянських прав окремо закріплюється право кожного мати сім'ю та повагу до сімейного життя. 
Проектом Конституції України посилено конституційний захист прав дітей, зокрема шляхом встановлення серед іншого прямої заборони втягування дитини у діяльність, шкідливу для моральності та нормального розвитку. 
Принциповою новелою у розділі II є закріплення положення щодо обов'язку держави створити умови для ефективного здійснення прав осіб з обмеженими фізичними можливостями на самостійність, соціальну інтеграцію та повноцінну участь у суспільному житті. У разі прийняття нової редакції Конституції України, ця стаття стане визначальною конституційною гарантією для осіб з обмеженими фізичними можливостями та розвитку відповідного законодавства. 
Підвищено конституційні гарантії реалізації та захисту конституційних прав і свобод, у тому числі через їх судовий захист. Зокрема, закріплюється право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. 
Посиленню конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина має сприяти закріплення положень щодо унеможливлення засудження до смертної кари, скорочення до двадцяти чотирьох годин замість сімдесяти двох часу для перевірки судом обґрунтованості застосування тримання під вартою як тимчасового запобіжного заходу. 
Також конкретизовано регламентацію питання захисту від втручання у приватне життя людини, зокрема передбачено, що кожному гарантується, крім раніше передбачених видів таємниць, ще й таємниця електронної та іншої кореспонденції. 
Важливо, що на конституційному рівні визначено обмеження, які можуть встановлюватися законом для реалізації права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію країни. Зокрема, ці права можуть бути обмежені виключно в інтересах національної безпеки, громадського порядку, запобігання чи розкриття злочину, охорони здоров'я, моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. 
На конституційному рівні визначено, що засновниками та членами політичних партій можуть бути громадяни України. 
Розширений перелік інших політичних прав громадян України, зокрема, закріплено право громадян брати участь в управлінні не лише державними, а і місцевими справами, а також додатково інституйовано право реалізовувати народну і місцеву ініціативу. 
Передбачено, що у випадках поліпшення становища особи можна надати відповідному приписові зворотної дії в часі, а не лише тоді, коли вони пом'якшують чи скасовують юридичну відповідальність особи. 
Передбачено також застосування положень цього розділу до юридичних осіб, зареєстрованих в Україні, якщо права і свободи та їх юридичні гарантії за своїм змістом можуть бути на них поширені. 
Розділ III «Народне волевиявлення» 
Зміст цього розділу спрямований на забезпечення реалізації принципу народного суверенітету, який є, зокрема, правовою основою народовладдя, у тому числі формування представницьких органів державної влади та органів місцевого самоврядування, функціонування державного механізму. 
Чинна редакція цього розділу Конституції потребує істотних змін з метою усунення прогалин у конституційному регулюванні інститутів безпосередньої демократії, зокрема, щодо визначення форм народного волевиявлення, уточнення принципів реалізації виборчих прав і права на участь у референдумі, обсягів активного і пасивного виборчого права на загальнонаціональних і місцевих виборах, реалізації народних та місцевих ініціатив тощо. 
Розширено наявний перелік форм народного волевиявлення. З цією метою пропонується запровадити інститути народної законодавчої ініціативи, а також інститут місцевої ініціативи. 
Доповнено та розкрито зміст принципів виборчого права, спрямованих на зміцнення гарантії реалізації та захисту конституційних виборчих прав громадян України. 
Вибори є прямими і відбуваються на основі загального і рівного виборчого права шляхом таємного голосування. Усі виборці мають однакову кількість голосів на виборах і голосують особисто. 
Вибори є вільними. Виборці самостійно вирішують питання щодо їх участі у виборах. Виборцям гарантуються умови для вільного формування своєї волі та її вільного виявлення під час голосування. 
Вибори є періодичними і проводяться у визначені Конституцією України строки та відповідно до закону. 
Вирішено питання щодо розведення у часі різних видів виборів - виборів Президента України, народних депутатів, виборів до органів місцевого самоврядування шляхом встановлення заборони на одночасне їх проведення. 
Положення щодо особливостей реалізації загального та рівного активного виборчого права на місцевих виборах пропонується зафіксувати у цьому розділі, передбачивши, зокрема, що право голосу на місцевих виборах і референдумах мають громадяни України, які належать до відповідних громад. 
Розділ доповнено положенням про неможливість балотування на виборах певних категорій посадових осіб - суддів, прокурорів, слідчих, військовослужбовців та інших, чия діяльність має бути виключно позаполітичною (принцип невиборності). 
Дістало визначення на конституційному рівні питання предмета референдумів (як всеукраїнського, так і місцевих) з урахуванням того, що рішення, ухвалені за наслідками реалізації такої форми народного волевиявлення, мають бути обов'язковими. 
Визначено, що рішення на всеукраїнському, місцевому референдумі ухвалюються абсолютною більшістю голосів за умови участі у голосуванні більшості громадян, які мають право голосу. 
Уточнено коло питань, стосовно яких проведення референдуму є обов'язковим, а також питання, з яких проведення референдуму не допускається. 
Так, встановлюється, що виключно всеукраїнським референдумом остаточно вирішується питання щодо зміни території України, передачі Україною здійснення частини своїх прав міждержавним об'єднанням. 
Предметом місцевого референдуму, який може проводитися громадою (чи громадами) як базовим суб'єктом місцевого самоврядування, є вирішення відповідно до Конституції України та законів питань місцевого значення. 
Окремо передбачено інститут народної законодавчої ініціативи, визначено, що законопроекти можуть бути внесені до парламенту (і розглядаються позачергово) на вимогу не менш як ста тисяч громадян України, які мають право голосу. За народною ініціативою на вимогу не менш як півтора мільйона громадян України, які мають право голосу, до Національних Зборів України може бути поданий законопроект про внесення змін до Конституції України або про нову редакцію Конституції України. 
Установлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану народне волевиявлення не здійснюється. 
Розділ IV «Національні Збори України» 
Національні Збори України - Парламент України є єдиним органом законодавчої влади. 
Національні Збори України складаються із двох палат - Палати депутатів і Сенату. 
Загальний склад Палати депутатів - триста народних депутатів, які обираються строком на чотири роки. 
До загального складу Сенату входять по три сенатори, які обираються на шість років в Автономній Республіці Крим, кожній області, місті Києві, а також у громадах, які за статусом прирівняні до області. До складу Сенату також входять колишні Президенти України, крім тих, які усунуті з поста в порядку імпічменту. 
Народним депутатом може бути обраний громадянин України, який має право голосу. Сенатором може бути обраний громадянин України, який на день виборів має право голосу і досяг тридцяти п'яти років. Народні депутати і сенатори обираються громадянами України, які мають право голосу, на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування. 
Кожні два роки переобираються по одному сенатору, обраному в Автономній Республіці Крим, кожній області, місті Києві, а також у громадах, які за статусом прирівняні до області. 
Палата депутатів ухвалює рішення про затвердження персонального складу Кабінету Міністрів України та Програми його діяльності; ухвалює рішення про недовіру Кабінету Міністрів України, про відставку Прем'єр-міністра України, інших членів Кабінету Міністрів України; здійснює контроль за діяльністю Кабінету Міністрів України відповідно до Конституції України, контроль за виконанням Державного бюджету України. 
Палата депутатів: затверджує рішення про надання Україною позик і економічної допомоги іноземним державам та міжнародним організаціям; рішення про одержання Україною від іноземних держав, банків і міжнародних фінансових організацій позик, не передбачених Державним бюджетом України, здійснює контроль за їх використанням; призначає на посади та звільняє з посад половину складу Рахункової палати (паритетно із Сенатом), у тому числі Голову Рахункової палати; призначає на посаду та звільняє з посади Уповноваженого Національних Зборів України з прав людини, утворює його територіальні представництва; законом встановлює і змінює межі адміністративно-територіальних одиниць, утворює і ліквідує області та райони, прирівнює громади за статусом області або району; затверджує законом перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, щорічні програми приватизації об'єктів права державної власності; визначає законом правові засади вилучення об'єктів права приватної власності. 
Сенат: призначає вибори Президента України, вибори депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів обласних, Київської міської, районних рад, рад громад, голів громад; достроково припиняє за поданням Президента України повноваження Верховної Ради Автономної Республіки Крим за наявності висновку Конституційного Суду України про порушення нею Конституції України, обласних, районних рад, рад громад, голів громад з підстав, визначених Конституцією України та законом. 
Сенат за поданням Президента України затверджує його рішення, що стосуються оборони і безпеки держави, а також вирішує інші питання, в тому числі кадрового характеру, що не повинні мати зайву політизацію. Так, Сенат призначає на посади та звільняє з посад за поданням Президента України Голову та інших членів Центральної виборчої комісії України, Голову Національного банку України, Голову та державних уповноважених Антимонопольного комітету України, керівників та членів інших органів державного регулювання; надає згоду на призначення на посади Президентом України Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, Голови Національного бюро розслідувань України, керівників інших державних органів, які здійснюють досудове слідство; призначає та звільняє половину складу (паритетно з Президентом України) Ради Національного банку України, Національної ради з питань телебачення і радіомовлення. 
Палати здійснюють також інші повноваження, передбачені Конституцією України. 
Усі рішення кожна з палат ухвалює на своїх засіданнях, що проводяться окремо. Встановлюється кворум для засідань палат - не менше половини від їх загального складу, рішення ухвалюються більшістю від загального складу палати, крім випадків, передбачених Конституцією України. Порядок діяльності палат Національних Зборів України визначається Конституцією України та регламентами палат. 
Повноваження Палати депутатів припиняються у день відкриття першого засідання новообраної Палати депутатів. 
Повноваження Палати депутатів припиняються достроково від дня видання указу Президента України про її розпуск. 
Палата депутатів може бути розпущена Президентом України. Для ухвалення такого рішення Президент України оголошує консультації з головами обох палат Національних Зборів України, Прем'єр-міністром України та головами фракцій у Палаті депутатів. 
Право законодавчої ініціативи у Національних Зборах України належить народним депутатам, сенаторам, Кабінету Міністрів України, Президентові України, не менш як ста тисячам громадян України, які мають право голосу. 
Законопроекти вносяться для розгляду до Палати депутатів. Розгляд законопроекту Палатою депутатів передбачає прийняття його основних положень постатейно і прийняття закону в цілому. Закон, прийнятий Палатою депутатів, протягом п'яти днів передається Головою Палати депутатів до Сенату. 
Сенат після отримання закону протягом п'ятнадцяти днів сесії ухвалює закон або відхиляє його. Закон, щодо якого Сенат протягом встановленого строку не ухвалить рішення, вважається ухваленим Сенатом. Якщо Сенат прийняв постанову про відхилення закону, Палата депутатів може повторно прийняти його більшістю від її загального складу. 
Закон, ухвалений Сенатом або прийнятий повторно Палатою депутатів, Голова Палати депутатів невідкладно підписує і надсилає Президентові України. 
Президент України протягом п'ятнадцяти днів після отримання закону підписує його або застосовує щодо закону право вето, повертаючи його зі своїми пропозиціями до Палати депутатів для нового розгляду. Якщо Президент України протягом встановленого строку не повернув закон до Палати депутатів, закон має бути підписаний Президентом України. 
Якщо повернений Президентом України з пропозиціями для нового розгляду до Палати депутатів закон буде знову прийнятий не менш як двома третинами від її загального складу, Президент України протягом десяти днів підписує такий закон. 
Підписаний Президентом України закон невідкладно офіційно опубліковується. Закон набуває чинності через десять днів після його офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. 
Повноваження народних депутатів припиняються одночасно з припиненням повноважень Палати депутатів; повноваження сенатора припиняються у день завершення строку, на який він був обраний. Інститут так званого імперативного мандата не передбачений. 
Конституційно обмежується обсяг недоторканності: народний депутат без згоди Палати депутатів, сенатор без згоди Сенату не може бути затриманий чи заарештований. Проте притягнення до кримінальної відповідальності здійснюється у загальному порядку, аж до набрання законної сили обвинувального вироку щодо нього, що тягне припинення повноважень народного депутата чи сенатора. 
У такому ж обсязі встановлено недоторканність Уповноваженого Національних Зборів України з прав людини, що має додатково і суттєво сприяти його правозахисній діяльності: без згоди Палати депутатів він не може бути затриманий чи заарештований до набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього. 
Розділ V «Президент України» 
Президент України - Глава держави. Президент України представляє державу і забезпечує її правонаступництво. 
Президент України є гарантом забезпечення суверенітету, територіальної цілісності і безпеки держави, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. 
Президент України сприяє взаємодії державних органів, органів місцевого самоврядування. 
Президент України обирається всенародно на прямих виборах строком на п'ять років. Одна і та ж особа не може бути Президентом України більше ніж два строки підряд. 
Президент України здійснює керівництво у сферах зовнішньополітичної діяльності, оборони і безпеки держави, є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України, Головою Ради національної безпеки та наділений відповідними повноваженнями. 
Так, Президент України: ухвалює рішення про визнання іноземних держав; укладає міжнародні договори України, уповноважує на укладення міжнародних договорів від імені України; призначає та звільняє глав дипломатичних представництв України; приймає вірчі та відкличні грамоти акредитованих при ньому дипломатичних представників; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; ухвалює рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію, про оголошення окремих місцевостей зонами надзвичайної екологічної ситуації, про надання військової допомоги іноземним державам, про направлення підрозділів Збройних Сил України, інших військових формувань до іноземної держави чи про допуск підрозділів збройних сил іноземних держав на територію України - з наступним затвердженням відповідних указів Сенатом; призначає на посади за згодою Сенату та звільняє з посад Генерального прокурора України, а також Голову Служби безпеки України, Голову Національного бюро розслідувань України, керівників інших державних органів, які здійснюють досудове слідство, Голову Служби зовнішньої розвідки України; скасовує акти Кабінету Міністрів України з питань зовнішньополітичної діяльності, оборони і безпеки держави після консультацій з Прем'єр-міністром України. 
Президент України призначає всеукраїнський референдум відповідно до Конституції України; звертається з посланнями до Українського народу та із щорічними і позачерговими посланнями до Національних Зборів України про внутрішнє і зовнішнє становище України; призначає вибори народних депутатів, сенаторів у строки, передбачені Конституцією України; утворює суди у встановленому законом порядку та визначає судові округи; здійснює інші повноваження, передбачені Конституцією України. 
Передбачається, що координаційним органом з питань зовнішньополітичної діяльності, оборони і безпеки держави, що координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у цих сферах, є Рада національної безпеки України на чолі з Президентом України. 
До складу Ради національної безпеки України входять за посадою Прем'єр-міністр України, Міністр закордонних справ України, Міністр оборони України, Міністр внутрішніх справ України, Міністр юстиції України, Голова Служби безпеки України, Голова Служби зовнішньої розвідки України, а також інші посадові особи, визначені Президентом України. У засіданнях Ради національної безпеки України можуть брати участь голови палат Національних Зборів України. 
Рішення Ради національної безпеки України вводяться в дію указами Президента України. 
Унаслідок переходу до двопалатної побудови парламенту імпічмент набуватиме класичного вигляду, коли рішення про звинувачення Президента України ухвалюється нижньою палатою, а рішення про усунення його з поста - Сенатом. 
Розділ VI «Кабінет Міністрів України» 
Кабінет Міністрів України - Уряд України - є вищим органом у системі органів виконавчої влади. 
Уряд забезпечує та є відповідальним за здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави на виконання Конституції України та законів, указів Президента України. 
До складу Кабінету Міністрів України входять Прем'єр-міністр України, Віце-прем'єр-міністр України, міністри. 
Допускається сумісність мандата народного депутата з посадою члена Кабінету Міністрів України. 
Весь склад Кабінету Міністрів України формується у парламентський спосіб - Палатою депутатів, яка наділена широкими повноваженнями щодо контролю за діяльністю Уряду і перед якою він відповідальний. 
Для сформування Кабінету Міністрів України Президент України доручає кандидату на посаду Прем'єр-міністра України, уповноваженому політичною партією, яка за підсумками виборів до Палати депутатів отримала найбільшу кількість депутатських мандатів, сформувати та внести у двадцятиденний строк на розгляд Палати депутатів пропозиції щодо персонального складу Кабінету Міністрів України разом з Програмою діяльності Кабінету Міністрів України. Палата депутатів у десятиденний строк після внесення пропозицій щодо персонального складу Кабінету Міністрів України та Програми діяльності Кабінету Міністрів України ухвалює рішення про затвердження персонального складу Кабінету Міністрів України та Програми діяльності Кабінету Міністрів України. 
Якщо у визначений строк Палата депутатів не затвердила персональний склад Кабінету Міністрів України і Програму його діяльності, Президент України у триденний строк доручає кандидату на посаду Прем'єр-міністра України, уповноваженому політичною партією, яка за підсумками виборів до Палати депутатів отримала другу за чисельністю кількість депутатських мандатів, сформувати та внести у двадцятиденний строк на розгляд Палати депутатів пропозиції щодо персонального складу Кабінету Міністрів України разом з Програмою діяльності Кабінету Міністрів України. Питання розглядається Палатою депутатів і відповідні рішення ухвалюються у такий же строк і в такому ж порядку, як зазначено вище. 
Якщо і після цього у десятиденний строк після внесення відповідних пропозицій Палата депутатів не затвердила персональний склад Кабінету Міністрів України і Програму його діяльності, Президент України визначає кандидата на посаду Прем'єр-міністра України, якому доручає у тридцятиденний строк внести до Палати депутатів пропозиції щодо персонального складу Кабінету Міністрів України та Програму діяльності Кабінету Міністрів України. 
Уразі якщо у десятиденний строк після внесення цих пропозицій Палата депутатів (втретє) не затвердила персональний склад Кабінету Міністрів України і Програму діяльності Кабінету Міністрів України, Президент України розпускає Палату депутатів і призначає позачергові вибори до Палати депутатів. 
Кабінет Міністрів України заявляє про відставку перед новообраною Палатою депутатів на її першому засіданні. 
Ухвалення Палатою депутатів рішення про недовіру Кабінету Міністрів України має наслідком відставку Кабінету Міністрів України. 
Прем'єр-міністр України має право заявити Палаті депутатів про свою відставку. У цьому разі рішення щодо відставки Прем'єр-міністра України ухвалюється Палатою депутатів. Відставка Прем'єр-міністра України має наслідком відставку всього складу Кабінету Міністрів України. 
Кабінет Міністрів України у разі його відставки продовжує діяти до набуття повноважень новосформованим складом Кабінету Міністрів України. 
Кабінет Міністрів України: утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства, інші центральні органи виконавчої влади; призначає на посади та звільняє з посад за поданням Прем'єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Кабінету Міністрів України; скасовує акти міністерств, інших центральних органів виконавчої влади; здійснює інші повноваження, визначені Конституцією України та законами. 
Урегульовано, що Кабінет Міністрів України ухвалює рішення на засіданнях більшістю від його персонального складу шляхом голосування. 
Організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України, міністерств, інших органів виконавчої влади визначаються Конституцією України та законами. 
Розділ VII «Суди і правосуддя» 
Нова редакція Конституції України має створити конституційну основу для реформування судової системи. При збереженні більшості приписів чинної Конституції України розділ потребує відповідних доповнень і уточнень насамперед з тим, щоб його зміст повніше розкривав сутність таких інститутів, як суд і правосуддя. 
Крім того, у зв'язку із змінами щодо визначення функцій органів прокуратури, вбачається необхідним викласти в одному розділі положення щодо організації судової влади і органів прокуратури. 
Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають в Україні. Суди не можуть ухвалювати рішення на виконання повноважень інших органів чи посадових осіб, крім випадків, визначених законом. 
Система судів загальної юрисдикції в Україні будується за принципами спеціалізації, територіальності та інстанційності. 
Верховний Суд України є вищою судовою інстанцією, що забезпечує однакове застосування норм права усіма судами загальної юрисдикції. Судами касаційної інстанції в системі судів загальної юрисдикції є вищі спеціалізовані суди. Відповідно до закону діють апеляційні та місцеві суди. При цьому встановлюється, що суд не може виконувати функції різних інстанцій в одній справі. 
Засади, порядок утворення судів і визначення судових округів встановлюються законом. Суди утворюються, межі судових округів визначаються Президентом України. 
У громадах у визначених законом випадках та порядку правосуддя здійснюється виборними мировими суддями. Вимоги до мирового судді, порядок його обрання, звільнення, умови діяльності встановлюються законом. 
Суддя призначається безстроково. На посаду судді може бути призначений за результатами конкурсу громадянин України, не молодший двадцяти семи років, який має вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, пройшов підготовку для роботи суддею у закладі спеціальної підготовки суддів та склав кваліфікаційний іспит. Додаткові вимоги до окремих категорій суддів щодо стажу та їх фахового рівня встановлюються законом. 
Суддів Верховного Суду України та суддів вищих спеціалізованих судів призначає на посади і звільняє з посад Сенат за поданням Вищої ради юстиції, суддів інших судів призначає на посади та звільняє з посад Президент України за поданням Вищої ради юстиції в порядку, встановленому законом. 
Голови судів та їх заступники обираються на посади зі складу суддів відповідного суду та звільняються з посад зборами суддів цього суду шляхом таємного голосування. 
Суддям гарантується недоторканність, обсяг якої визначається Конституцією України. Суддя не може бути без згоди Сенату затриманий чи заарештований. 
Повноваження судді можуть бути зупинені Вищою радою юстиції України у разі обвинувачення судді у вчиненні злочину або для усунення порушення вимог щодо несумісності. 
Вища рада юстиції України: вносить подання про звільнення з посад та припиняє повноваження суддів у випадках, передбачених Конституцією України; приймає рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів. 
Вища рада юстиції України складається із шістнадцяти членів. З'їзди суддів України призначає вісім членів Вищої ради юстиції України, Президент України, Сенат призначають по чотири члени Вищої ради юстиції України з числа суддів у відставці. Члени Вищої ради юстиції України здійснюють свої повноваження на постійній основі і не можуть перебувати на посадах судді, прокурора чи займатися адвокатською практикою. 
Питання, що належать до повноважень Вищої ради юстиції України, розглядаються на її пленарних засіданнях, засіданнях Кваліфікаційної комісії суддів та Дисциплінарної комісії суддів, що утворюються у Вищій раді юстиції з числа її членів. У цих засіданнях можуть брати участь Голова Верховного Суду України, Міністр юстиції України, Генеральний прокурор України. 
Генеральний прокурор України призначається на посаду Президентом України за згодою Сенату та звільняється з посади Президентом України з підстав, встановлених законом. 
Із повноважень прокуратури України виключено нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів із цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, а також здійснення досудового слідства. 
Розділ VIII «Конституційний Суд України» 
Положення цього розділу зазнали змін у частині порядку утворення Конституційного Суду України та визначення обсягу його повноважень. 
Суддя Конституційного Суду України призначається за поданням Президента України рішенням Сенату, що ухвалюється не менш як двома третинами від його загального складу, строком на дев'ять років без права бути призначеним повторно. 
Суддя Конституційного Суду України звільняється з посади Сенатом за поданням Президента України. Рішення про звільнення з посади судді Конституційного Суду України з таких підстав, як порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги ухвалюється Сенатом не менш як двома третинами від його загального складу. 
Закріплюється текст присяги судді Конституційного Суду України, зі складенням якої на пленумі Конституційного Суду України він набуває повноважень. 
Питання, що належать до повноважень Конституційного Суду України, розглядаються пленумом Конституційного Суду України і на засіданнях його палат. Обидві палати Конституційного Суду України утворюються пленумом Конституційного Суду України у складі дев'яти суддів Конституційного Суду України кожна. На засіданнях палат Конституційного Суду України розглядаються конституційні скарги осіб. 
Конституційний Суд України за конституційною скаргою особи ухвалює рішення щодо відповідності Конституції України (конституційності) закону, на основі якого судом загальної юрисдикції ухвалено остаточне рішення, що стосується її конституційних прав і свобод, і якщо вона вважає, що закон, який було застосовано при вирішенні цієї справи, суперечить Конституції України. 
Конституційний Суд України приймає рішення про офіційне тлумачення Конституції України та про відповідність Конституції України (конституційність) законів України, актів палат Національних Зборів України, актів Президента України і актів Кабінету Міністрів України. 
Конституційний Суд України дає висновки: про відповідність Конституції України (конституційність) міжнародних договорів, що вносяться до Національних Зборів України для надання згоди на їх обов'язковість; про відповідність Конституції України (конституційність) питань, які пропонуються для винесення на всеукраїнський референдум; щодо додержання встановленої Конституцією України процедури розслідування і розгляду справи про усунення Президента України з поста в порядку імпічменту; щодо порушень Конституції України Верховною Радою Автономної Республіки Крим. 
Рішення та висновки Конституційного Суду України є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. 
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність від дня офіційного оприлюднення рішень Конституційного Суду України про їх неконституційність. 
Розділ IX «Місцеве самоврядування та територіальна організація влади» 
Місцеве самоврядування визначається як право і спроможність жителів громад здійснювати в інтересах місцевого населення регулювання і управління суспільними справами місцевого значення у межах, визначених Конституцією України і законами. 
Громадою є адміністративно-територіальна одиниця та сукупність громадян України, які проживають на її території. До складу громади не можуть входити інші громади. 
Місцеве самоврядування здійснюється жителями громад як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування - власні представницькі органи місцевого самоврядування, голів громад, представницькі органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси громад та їх виконавчі органи. 
Представницьким органом місцевого самоврядування є рада громади. Депутати ради громади обираються строком на чотири роки жителями громади, які мають право голосу. Депутатом ради громади може бути обраний житель цієї громади, який має право голосу. 
Голова громади головує на засіданнях ради громади, очолює виконавчий орган ради громади, який формується за його поданням радою громади. Голова громади обирається на строк повноважень ради громади жителями громади, які мають право голосу. Головою громади може бути обраний житель цієї громади, який має право голосу. 
Громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування відповідно до закону затверджують статут громади, управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують місцеві бюджети і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки, збори, обов'язкові платежі; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізують та ліквідують комунальні підприємства, організації та установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують у межах закону інші питання, які не вилучені зі сфери їхньої компетенції і вирішення яких не покладено на інші органи. 
Громади безпосередньо або через утворені ними ради можуть ухвалювати в межах своєї компетенції для більш ефективної її реалізації спільні рішення. 
Рада громади має право в порядку, передбаченому законом, передавати за договором окремі свої повноваження іншим радам. 
Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси громад, є районні, обласні ради, їх виконавчі комітети. Депутати цих рад обираються строком на чотири роки жителями громад, які мають право голосу, в межах району, області. Депутатом районної, обласної ради може бути обраний житель громади в межах відповідно району, області, який має право голосу. 
Районна, обласна рада затверджує районний, обласний бюджет, районні, обласні програми соціально-економічного та культурного розвитку, раціонального природокористування, охорони довкілля та контролює їх виконання; здійснює відповідно до закону управління об'єктами спільної власності громад; вирішує відповідно до закону питання щодо використання природних ресурсів місцевого значення; ухвалює рішення про організацію територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та інших територій, що підлягають особливій охороні; вирішує питання розвитку закладів освіти, культури, охорони здоров'я; ухвалює рішення щодо забезпечення охорони правопорядку та громадської безпеки; ініціює введення надзвичайного стану та встановлення зон надзвичайної екологічної ситуації у відповідних місцевостях; вирішує інші питання, віднесені законами до її повноважень. 
Районна, обласна рада також здійснює повноваження, передані їй за договором радою громади в порядку, передбаченому законом. 
Районна, обласна рада обирає зі свого складу голову відповідної ради, формує виконавчий комітет ради, який очолює призначений радою голова виконавчого комітету. 
Органи місцевого самоврядування мають право взаємодіяти при здійсненні повноважень, створювати на добровільних засадах для виконання спільних завдань об'єднання органів місцевого самоврядування, статус яких визначається законом. 
Органи місцевого самоврядування мають право на умовах, передбачених законом, здійснювати транскордонне співробітництво з органами місцевого самоврядування інших держав. 
Органам місцевого самоврядування можуть бути делеговані відповідно до закону окремі повноваження органів виконавчої влади. Делегування повноважень місцевого самоврядування органам виконавчої влади не передбачається. 
Статус Автономної Республіки Крим, установлений чинною Конституцією України, в цілому зберігається. 
Автономна Республіка Крим має Конституцію Автономної Республіки Крим, яка приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим та затверджується законом. 
Представницьким органом Автономної Республіки Крим є Верховна Рада Автономної Республіки Крим. Депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим обираються жителями громад у межах Автономної Республіки Крим, які мають право голосу, строком на чотири роки. Депутатом Верховної Ради Автономної Республіки Крим може бути обраний житель відповідної громади в межах Автономної Республіки Крим, який має право голосу. 
Урядом Автономної Республіки Крим є Рада міністрів Автономної Республіки Крим. Голова Ради міністрів Автономної Республіки Крим призначається на посаду та звільняється з посади Верховною Радою Автономної Республіки Крим. 
В Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві, містах, які прирівняні за статусом до області, діють глави державних адміністрацій, які призначаються на посаду і звільняються з посади Президентом України. 
Глава державної адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці: здійснює контроль за додержанням Конституції України, законів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України територіальними підрозділами міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами; забезпечує взаємодію територіальних підрозділів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування. 
Глава державної адміністрації в Автономній Республіці Крим здійснює відповідні повноваження також стосовно Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та їх актів. 
Глави державних адміністрацій для забезпечення здійснення своїх повноважень можуть утворювати представництва в районах та містах. 
Розділ X «Внесення змін до Конституції України» 
Законопроект про внесення змін до Конституції України або про нову редакцію Конституції України може бути поданий до Національних Зборів України спільним поданням народних депутатів та сенаторів, які становлять не менш як третину від загального складу кожної палати, або за народною ініціативою на вимогу не менш як півтора мільйона громадян України, які мають право голосу. 
Законопроект про внесення змін до Конституції України або про нову редакцію Конституції України розглядається Палатою депутатів і попередньо приймається не менш як двома третинами від її загального складу. За умови прийняття постатейно і в цілому не менш як двома третинами від загального складу Палати депутатів законопроект передається до Сенату. 
У разі схвалення законопроекту протягом дев'яноста днів Сенатом не менш як двома третинами від його загального складу Президент України ухвалює рішення про призначення всеукраїнського референдуму з прийняття відповідного конституційного закону. Такий референдум може бути проведений не раніше ніж через дев'яносто днів і не пізніше року після схвалення Сенатом законопроекту. 
Конституційний закон протягом трьох днів після прийняття у порядку, визначеному Конституцією України, підписує та офіційно опубліковує Президент України. Конституційний закон набуває чинності через п'ятнадцять днів після його офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. 
Конституція України не може бути змінена, якщо зміни передбачають скасування чи обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина. 
Розділ XI «Прикінцеві положення» 
28 червня є державним святом - Днем Конституції України. 
Розділ XII «Перехідні положення» 
У перехідних положеннях вирішені, зокрема, питання щодо строків формування державних органів та органів місцевого самоврядування; передбачено, що протягом п'яти років після набуття чинності цією Конституцією існуючі області не можуть бути ліквідовані. 
4. Інші відомості, необхідні для розгляду законопроекту 
Законопроект відповідає вимогам частини першої статті 157 Конституції України. У законопроекті, зокрема, відсутні положення (або подібні до них), які раніше у висновках і рішеннях Конституційного Суду України визнавалися такими, що скасовують чи обмежують права і свободи людини і громадянина або спрямовані на ліквідацію незалежності чи на порушення територіальної цілісності України. 
Запропоновані зміни не передбачають скасування чи обмеження прав і свобод людини і громадянина, а розширюють їх конституційне закріплення, посилюють гарантії захисту цих прав і свобод. 
Зміни мають на меті дальший розвиток української державності, зміцнення незалежності та територіальної цілісності України. Крім того, вони не призведуть до порушення міжнародних зобов'язань України. 
Подання цього законопроекту відповідає вимогам частини другої статті 156, статті 158 Конституції України. 
Проект потребує затвердження всеукраїнським референдумом (частина перша статті 156 Конституції України). 
Прийняття і затвердження законопроекту в поданій редакції забезпечить системність, повноту, чіткість і несуперечливість конституційного регулювання суспільних відносин. Для поетапного застосування змін у регулюванні на конституційному рівні суспільних відносин передбачаються перехідні положення. Все це матиме сприятливі правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин. 
Реалізація законопроекту безпосередньо не вплине на видаткову, доходну частини Державного бюджету України та місцевих бюджетів на 2009 рік. 

ОСНОВНІ ЗАСАДИ 
АДМІНІСТРАТИВНО-ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ 
РЕФОРМИ В УКРАЇНІ
Роман Безсмертний, Віце-прем’єр-міністр України**

Мета адміністративно-територіальної реформи. Реформування системи управління державою та територіального устрою відбувається з метою надання реальної можливості для людини отримати максимальну кількість послуг від органів влади на кожному рівні управління. Саме людина та задоволення її потреб повинні опинитися в центрі уваги влади, яка для ефективної реалізації покладених на неї функцій отримає необхідні повноваження і, у той же час, буде нести всю повноту відповідальності за втілення в життя цих функцій. 
В ході реформування відбуватиметься приведення українського законодавства у відповідність до Європейської Хартії про місцеве самоврядування, що ратифікована Верховною Радою України. В цій Хартії зазначено, що саме органи місцевого самоврядування забезпечують ефективне і близьке до громадянина управління та безпосередню участь людини у державних справах, що є одним з головних демократичних принципів.
Застосування норм Хартії та європейської практики адміністративно-територіальної організації держави є необхідною умовою на шляху інтеграції України до світової спільноти, зокрема до Європейського Союзу.
Характеристика сучасного стану адміністративно-територіального устрою та місцевого самоврядування. Сучасна система адміністративно-територіального устрою склалася в Україні в період панування радянської влади, побудована на тоталітарних засадах і в такому вигляді була вживлена в тіло незалежної Української держави в період її становлення. Вона характеризується високим ступенем централізації влади по лінії уряд-область-район-сільрада (міська рада, селищна рада) та позбавленням представницьких органів на місцях можливості проводити ефективну політику в інтересах людини, тобто надавати громадянам доступні якісні послуги. Ця система на сьогодні є основним стопором для проведення ефективних соціально-економічних перетворень, вона вносить дисбаланс у фінансову сферу та не забезпечує ефективними державними послугами громадян України. Адміністративний поділ не враховує принципів економічної доцільності, що призводить до суттєвих  соціально-економічних та територіальних диспропорцій
Незважаючи на передбачені Конституцією та законами України права місцевих громад на самоврядування та відповідні повноваження, на практиці місцеві ради не виконують покладені на них функції, а їх реалізація перекладається на місцеві державні адміністрації, які апріорі не здатні повною мірою представляти інтереси місцевих громад, тобто фактично порушується право громадян на самоврядність. Низька ефективність діяльності органів місцевого самоврядування в Україні значною мірою обумовлена низьким рівнем бюджетного фінансування та відсутністю механізму трансферу фінансових ресурсів на базовий рівень територіальних громад. Заплутана система управління (взаємовідносини між самоврядними органами та місцевими державними адміністраціями) є перешкодою для втілення в життя прогресивних перетворень.
Варто також відзначити, що існуюча в Україні система організації влади на місцевому рівні не відповідає загальноприйнятим європейським принципам, закладеним в Європейській Хартії місцевого самоврядування, яка є частиною законодавства України (ратифікована Верховною Радою України у 1997 році). Невиконання положень Хартії, і як наслідок, взятих на себе зобов’язань, є суттєвою перешкодою на шляху реалізації курсу на інтеграцію до Європейського співтовариства, задекларованого Україною. 
Досвід державного управління в демократичних європейських країнах свідчить про  те, що централізація влади на певному етапі призводить до неефективності та навіть недієздатності системи державного управління. Натомість саме децентралізація влади з сильними інститутами місцевого самоврядування сьогодні є провідною формою державної організації розвинутих країн, яка підтвердила свою економічну перевагу над централізованою формою державної організації. Виходячи з зазначеного, проведення адміністративно-територіальної реформи повинно забезпечувати реалізацію принципів децентралізації та субсидіарності, які передбачають утворення в рамках держави самостійних одиниць як носіїв місцевого самоврядування, а також надання таким самоврядним одиницям широкого кола прав та повноважень.
Реалізація цих принципів зробить можливим для місцевих громад на практиці реалізовувати місцеве самоврядування, під яким розуміють право і реальну можливість громад регулювати та управляти значною частиною державних справ у межах, визначених законом, на підставі власної відповідальності та на благо власного населення.
Втілення в життя цих принципів в результаті проведення адміністративно-територіальної реформи створить умови для вирішення суспільних проблем із максимальним наближенням влади до громадян. Адже саме безпосередня обізнаність представницьких органів влади з проблемами на місцях є запорукою реалізації орієнтованої на людину місцевої та регіональної політики.  
Окрім цього наближення влади безпосередньо до громадян спільно з запровадженням механізмів бюджетної автономії самоврядних одиниць дозволить на практиці реалізувати одне з основних завдань адміністративно-територіальної реформи – забезпечити отримання громадянами максимально можливої кількості якісних суспільних послуг. У той же час наділення представницької влади на місцях широким колом повноважень забезпечить реалізацію принципу „чим більше повноважень – тим більша відповідальність”, що сприятиме підвищенню прозорості процесу прийняття рішень.
Втілення адміністративно-територіальної реформи:
•	поставить в центр уваги людину, її інтереси та потреби;
•	забезпечить демократизацію та прозорість процесу державного управління;
•	максимально відповідатиме  курсу на європейську інтеграцію, проголошеному Президентом, а також засадам місцевого самоврядування, покладеним в основу Європейської Хартії місцевого самоврядування, ратифікованою Верховною Радою України.
Організація територій. Проект Закону України "Про територіальний устрій України" передбачає створення таких рівнів адміністративно-територіальних одиниць –  громада-район-регіон. При цьому реформування територіального устрою має здійснюватися "знизу до гори", тобто перетворення відбуватимуться на рівні громад та районів, оскільки саме на цих рівнях має надаватися найбільша кількість послуг громадянам.
Систему адміністративно-територіального устрою складають:
•	Громада – базовий рівень територіального устрою, утворюється з одного або декількох поселень за умови, якщо в її межах проживає, як правило, не менш, як 5000 жителів. До території громади можуть входити території поселень, поселенських утворень, міжпоселенські землі (у т.ч. рілля тощо)
•	Район – об’єднання громад для забезпечення реалізації спільних інтересів, має відповідну  транспортну, інформаційну та іншу інфраструктуру, утворюється за умови, якщо в його межах проживає, як правило, не менш, як 70000 жителів. 
•	За умови наявності в одній громаді хоча б одного міста, чисельність якого становить не менше 70000 жителів, такій громаді надається статус міста-району. 
•	Міста-райони не входять до складу районів, в межах якого вони знаходяться.
•	Регіон - об’єднання районів та міст-районів для забезпечення реалізації спільних інтересів та здійснення збалансованого розвитку територій. 
•	За умови наявності в одній громаді хоча б одного міста, чисельність якого становить не менше 750000 жителів, такій громаді надається статус міста-регіону. Міста-регіони не входять до складу районів та регіонів, в межах яких вони знаходяться. 
•	До регіонів належать:
•	 міста із спеціальним статусом – Київ та Севастополь;
•	Автономна Республіка Крим;
•	області;
•	міста-регіони.

Запропонована модель організації територій дозволяє забезпечити:
	
•	Створення та укрупнення базових адміністративно-територіальних одиниць  громад  з дотриманням принципу повсюдності місцевого самоврядування та чітке розмежування територій громад. 
•	Запровадження трирівневої територіальної системи управління „громада-район-регіон” та визначити компетенцію адміністративно-територіальної одиниці відповідного рівня.
•	Ліквідацію на місцевому і районному рівні місцевих державних адміністрацій та передачу у відповідності з Європейською хартією місцевого самоврядування їх функцій органам місцевого самоврядування.
•	Отримання громадянами максимальної кількості якісних послуг шляхом забезпечення фінансової та бюджетної автономії територіальних одиниць (збільшення питомої ваги місцевих бюджетів шляхом проведення відповідних податкових реформ, запровадження власних доходів місцевих бюджетів, оптимізація системи розрахунку бюджетних трансфертів тощо) та раціоналізації бюджетного планування (застосування програмно-цільового методу бюджетного планування, впровадження механізмів зацікавленості органів місцевого самоврядування у нарощуванні доходного потенціалу бюджету тощо).
•	Вдосконалення механізму формування представницьких та виконавчих органів місцевого самоврядування різних територіальних рівнів та оптимізацію їх структури.
•	Розробку чітких критеріїв оптимізації районного поділу України з урахуванням географічних, історичних та інших чинників.

Розподіл повноважень між органами виконавчої влади та місцевого самоврядування. Одним з найважливіших моментів при проведенні адміністративно-територіальної реформи має стати чіткий розподіл повноважень між рівнями місцевого самоврядування. Це означає, що за кожним рівнем місцевого самоврядування закріплюватиметься відповідний перелік послуг, за надання яких відповідатимуть органи саме цього рівня.
Виключні повноваження місцевих рад всіх рівнів:
•	затвердження структури виконавчого органу ради;
•	затвердження бюджетів;
•	обрання посадових осіб виконавчого органу ради;
•	обрання керівництва та складу контрольних органів;
•	затвердження окладів посадових осіб виконавчого органу ради;
•	оцінка дій виконавчого органу ради.

Рівень громади
Громади

•	дитяча дошкільна освіта та виховання;
•	догляд за особами похилого віку та інвалідами;
•	турбота про сім’ю та підростаюче покоління;
•	початкова та загальна освіта;
•	 профілактика та первинна медична допомога;
•	організація торгівлі;
•	планування використання землі, охорони довкілля;
•	 будівництво житла;
•	благоустрій території, утримання місцевих доріг, вулиць, парків тощо;
•	дозвілля та культура;
•	транспортне забезпечення;
•	побутове забезпечення (водогони, каналізації, теплозабезпечення, енергозбереження);
•	санітарний контроль та профілактика;
•	ветеринарний контроль та профілактика.

Саме громади надаватимуть ті послуги, які найбільш потрібні людині.

Районний рівень
Районні органи місцевого самоврядування (ради)
•	стаціонарні медичні послуги;
•	підготовка молодшого медичного персоналу;
•	підготовка спеціалістів у ПТУ, коледжах (насамперед орієнтованих на комунальну сферу);
•	організація та утримання місцевої міліції;
•	кадастр;
•	організація торгівлі;
•	утримання доріг районного значення;
•	транспортне обслуговування;
•	дозвілля і культура.

За даного розподілу владних повноважень районні державні адміністрацій будуть ліквідовані.

Обласний рівень
Обласні державні адміністрації
•	Забезпечення виконання та контроль за дотриманням Конституції та законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів, інших органів виконавчої влади;
•	додержання прав і свобод громадян;
•	координація діяльності регіональних представництв центральних органів виконавчої влади;
•	контроль за недопущенням бюджетних диспропорцій
Обласні ради
•	програми регіонального розвитку;
•	підготовка та перепідготовка спеціалістів у інститутах, академіях, університетах;
•	розвиток регіональної науки;
•	утримання доріг регіонального значення;
•	транспортна інфраструктура області;
•	спеціалізоване медичне обслуговування;
•	ліквідація наслідків надзвичайних ситуацій;
•	координація діяльності місцевої міліції;
•	дозвілля і культура.

Внаслідок реалізації адміністративно-територіальної реформи Україна із централізованої держави стане децентралізованою європейською країною самоврядних громад.
Досвід сусідніх держав. Польща - найбільша за територіальним устроєм серед тих країн, які найближчі до України і мають європейську систему територіальної організації. Воєводства, повіти, райони. Воєводства – це області. Повіти - райони і міста на правах повіту. Гміни – це французькі комуни, німецькі гемайне, скандинавські коуто, українські історичні волості, які за принципами організації фактично нагадують одна одну. У законопроекту вводиться відповідне поняття громада. 
Формування адміністративно-територіальних одиниць за критерієм чисельності населення у Польщі:
•	Середня чисельність населення воєводства - 2 417 тисяч чоловік. 
Найменше воєводство 1 092 тисячі, найбільше воєводство –  5 мільйонів. Між Херсонською і Донецькою областю рівно таке співвідношення як у даному випадку в Польщі між найменшим і найбільшим воєводством. 
•	Середня чисельність населення повіту - 83 тисячі чоловік. 
Найменший повіт - 22 тисячі, найбільший повіт – 1 625 тисяч. 
•	Середня чисельність населення гміни - 5-8 тисяч населення. 
Найменша гміна -  1 тисяча, найбільша - 2 070 тисяч. 
Принцип розподілу повноважень між різними гілками влади - найбільше повноважень має та територіальна одиниця, яка знаходиться найближче до людини (гміна). 

Наукове видання

ПЕРСПЕКТИВИ 
ПОЛІТИЧНОЇ РЕФОРМИ 
В УКРАЇНІ
у контексті президентських 
виборів 2010 року

Авторский коллектив:

Леся Балуцька
Наталія Мельникова
Анатолій Романюк
Юлія Сокирка
Любомир Скочиляс
Юрій Шведа
Ольга Шиманова
Віктор Зінчук

Підп. до друку 15.11.2009. Формат 60х84/16.
Папір друк. Гарнітура Times. Друк офсетний. 
Умовн.друк.арк. 14,32. Обл.-вид.арк.14,12. 
Тираж 300 прим. Зам.11/154

Центр політичних досліджень
Львівського національного університету імені Івана Франка.
79000 Львів, вул. Університетська,